Анатол Франс
Книга за Сюзан

Превод от френски: Пенка Пройкова, 1982

chitanka.info

Към читателя

Спомените на Пиер Нозиер спират до разказа, който току-що прочетохте. Ние сметнахме, че към тях трябва да, прибавим и няколко страници, написани от същата ръка. Книга за Сюзан е извлечена изцяло от записките на нашия приятел. За съставянето й е взето всичко, което в тетрадките на Пиер Нозиер има далечна или близка връзка с детството на дъщеря му. По този начин стана възможно съставянето на нова глава от тази семейна книга, която той възнамеряваше да води системно, но от която остави само откъси.

Издателят

Сюзан

Петелът

Сюзан още не бе започнала да търси красотата. Залови се да я търси на три месеца и двадесет дни, и то много ревностно.

Това стана в трапезарията. В нея има нещо наглед старинно поради отрупаните по лавиците фаянсови чинии, керамични бутилки, калайдисани кани и шишенца от венецианско стъкло. Всичко това го е подредила в качеството си на парижанка, встрастена към дребните изящни предмети, майката на Сюзан. Всред всички тези овехтели неща Сюзан изглежда още по-свежа в бродираната си бяла рокличка, така че само като я види, човек си казва: „Това е наистина едно съвсем новичко създание“.

Тя е равнодушна към останалата от дедите посуда, към окачените по стените стари, потъмнели портрети и големи медни табли. Смятам, че по-късно тези вехтории ще й навеят невероятни мисли и ще породят в главичката й странни, абсурдни и чаровни копнения. Тя също ще има видения. Чрез тях ще упражни — ако умът й се поддава на това — онази прекрасна способност да си представяш подробностите и художественото им изображение, която дава красота на живота. Аз ще й разказвам измислени историйки — те няма да са много по-недостоверни от другите, но ще са много по-хубави и тя страшно ще ги харесва. На всички, които обичам, пожелавам по зрънце безумие. Това развеселява сърцето. Междувременно обаче Сюзан дори не се усмихва на седналия на бъчвичката си малък Бакхус. На три месеца и двадесет дни хората са сериозни.

И така, това стана една сутрин, една нежно-сива сутрин. Вплелите се в дивата лоза грамофончета се виеха около прозореца с различно обагрените си фунийки. Жена ми и аз бяхме свършили закуската и разговаряхме като хора, които няма какво да кажат. Бе оня час, когато времето тече като спокойна река. Струва ти се, че я виждаш как тече и че всяка изречена дума е като хвърлено в нея камъче. Мисля, че говорехме за цвета на очите на Сюзан. Тази тема е неизчерпаема.

— Те са сивосини.

— Имат оттенък на старо злато и на лучена супа.

— Със зелени отблясъци са.

— Вярно, чудесни са.

В този момент влезе Сюзан — очите й този път бяха в цвета на времето, а то бе приятно сиво. Влезе, носена на ръце от бавачката си. Според елегантните светски маниери би трябвало да я носи кърмачката й. Но Сюзан е като агнето от Лафонтеновата басня и като всички агънца, тя суче от майка си. Зная отлично, че в подобни случаи, при такава крайна селска простота, благоприличието трябва да се спази поне външно и да се вземе така наречената „суха“ дойка. И тя като всяка кърмачка има големи безопасни игли и панделки на шапчицата си, само дето няма мляко. От млякото е заинтересовано единствено детето, докато всички виждат панделките и безопасните игли. Когато една майка проявява слабостта сама да си кърми детето, за да прикрие срама си, тя наема „суха“ дойка.

Но майката на Сюзан е безразсъдна и не е и помислила за този хубав обичай.

Бавачката на Сюзан е малко момиче от село, където е отгледало седем-осем братчета; от сутрин до вечер пее песни от Лотарингия. Дадохме й един свободен ден да разгледа Париж, прибра се очарована — видяла много хубави репички. И другите неща не й се сторили грозни, но репичките я възхитили. За тях писа на село. С тази си простота тя е прекрасна за Сюзан, която пък в цялата природа забелязва само лампите и шишетата за вода.

Когато Сюзан се появи, в трапезарията стана много весело. Ние й се усмихваме и тя ни се усмихва: обичат ли се, хората винаги ще намерят начин да се разберат. Майката протегна изящните си ръце, по които ръкавът на пеньоара й се разстилаше в изнемогата на лятно утро. Тогава и Сюзан протегна куклените си ръчички, а те не се сгъваха в пикеното ръкавче. Тя разтваряше пръстчета, така че на края на ръкавчетата й се виждаха пет малки розови лъча. Възхитена, майка й я взе на коленете си и ние и тримата бяхме напълно щастливи, което може би се дължи на това, че не мислехме за нищо. Но така не можеше да продължава. Наведена над масата, Сюзан ококори очички, така че станаха съвсем кръгли и разтърси ръчички, сякаш бяха дървени — на такива приличаха. В погледа й имаше изненада и възторг. По трогателната и достойна за уважение глуповатост, написана на личицето й, се виждаше как се промъква нещо одухотворено.

Тя нададе писък като наранено птиче.

„Може да я е убола някоя безопасна игла“ — помисли майка й, която за щастие има силен усет за житейската действителност.

Тези безопасни игли се разкопчават без да усетиш, а по Сюзан има осем!

Не, не беше я убола игла. А любовта към красивото.

Любов към красотата на три месеца и двадесет дена?

Съдете сами: измъкната наполовина от ръцете на майка си, тя махаше с юмручета по масата и помагайки си с рамене и колене, успя с пъшкане, кашляне и лигавене да хване една чиния. Някакъв стар селски майстор от Страсбург (навярно е бил простичък човек, мир на праха му!) бе нарисувал на тази чиния един червен петел.

Сюзан поиска да хване петела, не за да го яде, а защото го намираше за хубав. Майка й, с която споделих това умозаключение, ми отговори:

— Колко си глупав! Ако можеше да хване този петел, Сюзан нямаше да го наблюдава, а веднага щеше да го сложи в устата си. Наистина, на интелигентите им липсва здрав разум!

— Тя непременно щеше да направи така — отговорих аз, — но това доказва само, че устата е главният орган на нейните различни и вече не малобройни способности! Упражнила е устата си, преди да упражни очите си и добре е сторила! Засега чувствителната й и нежна, но опитна уста е за нея най-доброто средство за познание, с което тя може да си послужи. И тя има право да го употребява. Казвам ви, че дъщеря ни е въплъщение на мъдрост. Да, тя щеше да сложи петела в уста, но щеше да го сложи като нещо красиво, а не като нещо за хранене. Забележете, че този навик, който по начало съществува у малките деца, е останал изразен фигуративно в езика на хората. Ние казваме, че една поема, картина или опера „са ни по вкуса“.

Докато изразявах тези невъзможни за поддържане мисли (които светът на философите все пак би възприел, ако са изказани на неразбираем език), Сюзан удряше с юмручета по чинията, драскаше я с нокти, говореше й (и то с какво чудно и неразбираемо бръщолевене!), после със силно блъскане я обръщаше.

Тя не влагаше много сръчност, не! И на движенията й липсваше точност. Но, колкото и просто да изглежда, всяко движение, щом не е привично, е много трудно. А какви навици искате да има човек на три месеца и двадесет дни? Помислете си колко нерви, кости и мускули трябва да владееш сам, за да повдигнеш малкото си пръстче. В сравнение с това разиграването с конци на всичките марионетни кукли на господин Томас Холден е играчка. Дарвин, който при това е прозорлив наблюдател, бил във възторг, че малките деца могат да се смеят и плачат. Той написал една дебела книга, за да обясни как постигат това. Както казва господин Зола, „ние, учените, сме безмилостни“.

За щастие обаче аз не съм толкова голям учен като господин Зола. Не се задълбочавам. Не правя опити над Сюзан, задоволявам се само да я наблюдавам, стига да мога да върша това без да я дразня.

Тя стържеше по петела в недоумение, понеже не разбираше как така нещо, което се вижда, да не може да бъде хванато. Това излизаше извън границите на разбирането й, както впрочем и всичко друго. И точно това я прави възхитителна. Малките дечица живеят в свят на непрекъснати чудеса, за тях всичко е чудо, ето защо в погледа им има поезия. Близо до нас те обитават други селения. Обгърнати са от божественото, от божественото неизвестно.

— Животинче! — казва майка й.

— Скъпа моя, дъщеря ни не знае нищо, но в нея има разум. Когато види нещо красиво, човек иска да го притежава. Тази склонност е естествена, тя е предвидена в законите. Циганите на Беранже, които казват, че „да видиш нещо е все едно да го имаш“, са мъдреци от много рядък вид. Ако всички хора мислеха като тях, нямаше да има цивилизация и ние щяхме да живеем голи и безизкуствени като жителите на Огнена земя. Вие не мислите като тях, обичате старите гоблени, по които се виждат лебеди под дървета, слагате ги по стените в къщи. Не ви упреквам, напротив. Но трябва да разберете Сюзан с нейния петел.

— Разбирам я, тя е като малкия Пиер, който поиска луната в кофата с вода. Не му я дадоха. Но, мили мой, не казвайте, че тя взема нарисувания петел за истински, защото такъв никога не е виждала.

— Не, но тя възприема художествената измислица като действителност. Известна отговорност за заблудата й носят художниците. От доста време вече те се стараят да наподобяват посредством линии и багри формата на нещата. Преди колко хиляди години е умрял оня достоен пещерен човек, който издълбал от натура един мамут върху слонова кост! Голямо чудо, ако след толкова много и така продължителни усилия в подражателското изкуство, те успеят да съблазнят едно мъничко същество на три месеца и двадесет дни! Че кой не се съблазнява от външния вид? Нима самата наука, с която толкова ни досаждат, е отишла по-далеч от предполагаемото? Какво намира господин Робен под микроскопа си? Подобия и само подобия. „Ние напразно се вълнуваме от «заблуди» — казал Еврипид…“

Така говорех и гласейки се да изтълкувам стиха на Еврипид, сигурно щях да открия богати смислови значения, за които синът на билкопродавачката никога не е помислял. Но обкръжението ставаше съвършено неподходящо за философски умозрения. Защото, като не успяваше да отдели петела от чинията, Сюзан се разгневи, от което стана червена като божур, нослето й се разшири като на кафрите, бузите й стигнаха до очите, а веждите — до края на челото. Почервеняло изведнъж, разстроено, покрито с трапчинки, могилки и разнопосочни бразди, това чело приличаше на вулканичен терен. Устата й се разтвори чак до ушите и от нея, измежду венците, излязоха варварски писъци.

— Ха така! — възкликнах аз. — Ето го избликът на страстите! За страстите не трябва да се говори лошо. Всичко велико, създадено на този свят, е извършено благодарение на тях. Ето че един техен изблик превръща едно съвсем малко бебе в нещо страшно почти колкото някакъв малък китайки идол. Дъще моя, доволен съм от теб. Бъди със силни чувства, нека те се засилват и ти се развивай заедно с тях. И ако по-късно станеш неумолима тяхна господарка, тяхната сила ще е и твоя сила, а размерите им ще представляват твоята красота. Силните чувства — в тях е цялото нравствено богатство на човека.

— Каква врява! — възкликва майката на Сюзан. — Не можем вече да се чуем в тази стая с един философ, който говори глупости и едно бебе, което взема нарисувания петел за нещо кой знае какво истинско. Горките жени, колко много здрав разум им е нужен, за да живеят с мъж и деца!…

— Дъщеря ви — отвърнах аз — потърси преди малко за първи път красотата. Това е обаянието на бездна, би казал романтикът, аз пък ще кажа, че това е естествена проява на възвишените умове. Не трябва обаче да й се отдаваме прекалено рано и със съвсем недостатъчни способи. Скъпа моя, вие притежавате необикновени способности за успокояване болките на Сюзан. Приспете момиченцето си.

Бленуващи души

Всичко в този неизменен свят

Вълшебство е за малките създания;

Едва родили се, умът неосъзнат

Разцъфва сред очарования.

Това вълшебство има свой отблясък;

Той лъч в погледа детински влива.

И твърде рано илюзия красива

На крехката им сила дава тласък.

С тайнственото неизвестно ний се борим —

Като вода дълбока ги поглъща.

Напразно настояваме, говорим —

То все във детския им свят ги връща.

Очите любознателни, невинни

Са напоени със мечта блажена.

Красиви малки херувими,

Зареяни в античната вселена!

Безгрижният им ум се очарова лесно.

Докато ние мислим, той бленува

И с низ от трепети нахлува

В света на всичко неизвестно.[1]

Звездата

Тази вечер Сюзан изпълни дванадесетия си месец и за една година — откакто е на тази стара Земя — е събрала вече доста опит. Човек, способен да открие за дванадесет години толкова и така полезни неща, каквито Сюзан откри за дванадесет месеца, би бил някакъв смъртен, подобен на боговете. Малките деца са непризнати гении, те завладяват света със свръхчовешка енергия. Нищо не може да се сравнява с този първи тласък на живот, с тази първа струя на душевност.

Схващате ли, че тези малки същества виждат, пипат, говорят, наблюдават, сравняват, спомнят си? Ясно ли ви е, че се движат, вървят насам-натам? Че играят? Особено това, че играят, е прекрасно, защото играта е първоначалието на всички изкуства. Кукли и песни, и ето ви целият Шекспир.

Сюзан има един голям панер, пълен с играчки, от които само няколко са такива по природа и предназначение, като например дървени животни и каучукови бебета. Другите са станали играчки само по силата на някакъв особен обрат в участта им — стари портмонета, парцали, дъна от кутии, един метър, едно калъфче за ножици, грейка, един железопътен указател и едно камъче. И едните, и другите са в окаяно състояние. Всеки ден Сюзан ги измъква една по една от панера и ги дава на майка си. Не отбелязва нито една по по-особен начин и изобщо не прави никаква разлика между това малко имущество и останалите неща. За нея светът е една огромна, насечена на парчета и боядисана играчка.

Ако речем да се проникнем от такова именно схващане за природата и отнесем към него всички действия и мисли на Сюзан, ще се възхитим от последователната мисъл на тази малка душица, но ние я преценяваме според нашите, не според нейните представи. И понеже тя не притежава нашия разум, решаваме, че тя няма разум! Каква неправда! Но тъй като знам как да застана на верния ъгъл на зрение, аз откривам последователност там, където обикновеният човек вижда само несвързани действия.

И все пак не се самоизмамвам, не съм като бащите-идолопоклонници — признавам, че дъщеря ми не е по-прелестна от което и да било друго дете. Като говоря за нея, не си служа с преувеличения. Само казвам на майка й:

— Скъпа моя, много хубаво момиченце си имаме.

Тя ми отговаря горе-долу както е отговаряла госпожа Примроз на подобни комплименти от страна на съседките й:

— Мили мой, Сюзан е каквато бог я е създал — доста хубавка, щом е добричка.

При тези думи тя обгръща Сюзан с дълъг, прекрасен, непорочен поглед, в който отгатвам зад спуснатите клепачи зеници, блеснали от гордост и обич.

Настойчиво повтарям:

— Признайте, че е хубава.

Но за да не го признае, тя има много причини, които аз отгатвам по-добре от самата нея.

Тя иска да чува още и още, че детенцето й е хубаво. Ако го каже сама, може да излезе, че извършва нещо неприлично, че не показва нужната сдържаност. Навярно най-вече се бои да не засегне кой знае каква невидима и тъмна сила, непозната ней, но която тя чувствува, че е там, в сянката, готова да накаже чрез децата възгорделите се майки.

И кой щастливец не би се боял от този призрак, скрит в завесите на стаята! Вечерно време, когато прегърне жена си и детето си, кой би посмял да каже в присъствието на невидимото чудовище: „Душици мои, колко голям е нашият пай красота и радост!“. Ето защо казвам на жена си:

— Права сте, мила, винаги сте права. Щастието почива под този малък покрив. Шт! Да не вдигаме шум — то може да отлети. Атинянските майки се бояли от Немезида — вечно присъствуващата, но невидима богиня, за която не са знаели нищо, само, че е завистта на боговете. Немезида, уви! Пръстът й личал навсякъде, в който и да било час, личал в онова обикновено и необяснимо нещо, наречено „злополука“. Атинянските майки!… Обичам да си представям как при песента на щурците, под лаврово дърво до домашния олтар, една от тях приспива голото си като малък бог кърмаче. Представям си, че се е наричала Лизила, че и тя се е страхувала като вас, мила, от Немезида, че също като вас, вместо да унижава другите жени с блясъка на източната пищност, е мислила само как да изпроси прошка за радостта и красотата си… Лизила! Лизила! Нима сте си отишла, без да оставите на земята някаква сянка от вашия образ, някакво дихание от очарователната ви душа? Било ли е и с вас, като че никога не сте съществувала?

Майката на Сюзан прекъсна своенравния поток на тези мисли:

— Мили мой — казва тя, — защо говорите така за тази жена? Живяла е във времето си, както ние живеем в нашето. Такъв е животът.

— Значи смятате, душице моя, че което е било, може да не бъде вече?

— Точно така. Аз не се учудвам като вас от всичко.

Тя произнася тези думи спокойно, като същевременно приготвя нощния тоалет на Сюзан. Сюзан обаче отказва решително да си легне.

Този отказ би могъл да бъде взет в римската история за красива черта в живота на Тит, на Веспасиан или на Александър Север. Заради него обаче на Сюзан й се карат. Това е то човешката справедливост! Всъщност, Сюзан не иска да си легне, не за да бди над благото на империята, а за да рови в чекмеджето на един стар холандски скрин с дебел търбух и масивни медни дръжки.

Тя се навежда над него, с една ръка се държи за скрина, а с другата граби шапчици, бебешки ризки, роклички, които разхвърля с големи усилия в краката си, като надава леки, диви и разнородни писъци. Гърбът й, покрит с триъгълно шалче, е трогателно смешен, главицата й, която тя обръща навремени към мене, изразява още по-трогателно задоволство.

Не мога да се сдържам повече. Забравям Немезида и възкликвам:

— Вижте я! Прелестна е в чекмеджето си!

Със закачливо и същевременно боязливо движение майка й слага пръста си на устата ми. После се връща при оплячкосаното чекмедже. Междувременно аз продължавам:

— Ако е прелестна с това, което знае, Сюзан е още по-прекрасна с онова, което не знае. В незнанието си тя е самата поезия.

При тези думи майката на Сюзан обърна очи към мен, усмихна се малко накриво, което е белег на подигравка, после възкликна:

— Поезията на Сюзан! Поезията на дъщеря ви ли! Но на вашата дъщеря й харесва само в кухнята! Оня ден я намерих лъчезарна сред шлюпките от зарзавата. Това поезия ли го наричате?

— Разбира се, скъпа моя, разбира се. Цялата природа се отразява в Сюзан с толкова чудна чистота, че на света няма нищо мръсно за нея, дори и кофата с шлюпките. Затова оня ден сте я намерили потънала в обаянието на зелените листа, на лучените люспи и на отпадъците от скариди. Това е било омагьосване, госпожо. Казвам ви, че тя преобразява природата с ангелска сила и че всичко, което види, до което се докосне, се изпълва за нея с красота.

По време на това слово Сюзан остави скрина и се приближи до прозореца. Майка й тръгна след нея и я взе на ръце. Нощта бе спокойна и топла. Прозрачна сянка къпеше нежните коси на акацията, чиито опадали цветове личаха като бели ивици по двора. Кучето спеше с извадени вън от колибката му лапи. В далечината земята се къпеше в небесна синева. Мълчахме и тримата.

Тогава в тишината, във величествената нощна тишина, Сюзан вдигна колкото можеше високо ръчичка и с крайчеца на пръстчето си, което тя никога не успява да разтвори напълно, показа една звезда. Невероятно малкото пръстче се сгъваше на пресекулки, сякаш за някакъв призив.

И Сюзан заговори на звездата!

Онова, което казваше, не се състоеше от слова. То бе някакъв неизвестен и чарован говор, необикновена песен, нещо сладко и извънредно тайнствено — с една дума, израз, необходим на бебешката душевност, когато в нея намира отражение една звезда.

— Смешно е това хлапенце — казва майка й и я целува.

Куклен театър

Вчера заведох Сюзан на куклен театър. И двамата изпитахме голямо удоволствие, този театър е достъпен за нас. Ако бях драматург, щях да пиша пиеси за куклен театър. Не зная дали щях да имам достатъчно дарование, за да успея — във всеки случай не бих се боял особено много от такава задача. Що се отнася до съчиняването на изречения за изкусната уста на красивите актриси от Комеди Франсез — това никога не бих посмял. Освен това театърът — така както го разбират големите — е нещо много сложно за мен. Аз не разбирам нищо от добре скроените интриги. Цялото ми изкуство би се изразило в изобразяване на чувствата и аз бих избрал най-простите от тях. Това не би имало никаква стойност за театър „Жимназ“, за водевилния театър или за „Ле Франсе“, но би било чудесно за кукления.

Ах! Там именно чувствата са прости и силни. Бастунът е обикновеното им оръжие. Известно е, че в бастуна е вложен дълбок комизъм. От този двигател пиесата получава възхитителна бодрост и стремително стига до „голямото заключително мелѐ“. Така лиончани, които са създали типа на палячото Гиньол, наричат общата бъркотия, с която завършват всички негови пиеси. Това „голямо меле“ е нещо вечно и съдбовно! Все едно 10 август[2], 9 Термидор и Ватерло[3]!

И така, казах, че заведох вчера Сюзан на куклен театър. Пиесата, която видяхме, има, разбира се, известни слабости. По-конкретно аз намерих, че на места има неясноти, но тя непременно ще се хареса на човек, съзерцателно настроен, защото дава основания за много размисли. Според моето разбиране тя е философска пиеса, характерите в нея са достоверни, а действието й е впечатляващо. Ще ви я разкажа така, както я чух.

Когато завесата се вдигна, появи се Гиньол. Познах го, той беше. По широкото му невъзмутимо лице личаха следите от старите удари с бастун, които му бяха сплескали носа, без да накърнят приятното простодушие на погледа и на усмивката му.

Той не носеше нито вълнената сукненица, нито платнена нощна шапчица, които през 1815 година лиончани не са можели да гледат без смях. Но ако някой останал жив от онези момченца, които заедно са гледали по бреговете на Рона палячото Гиньол и Наполеон, бе дошъл преди да умре от старост заедно с нас в театъра на Шан-з-Елизе, щеше да познае прочутата „козя брада“ на своята марионетка — опашчицата, която така смешно се тресе на тила на Гиньол. Останалата част на облеклото — зеленият фрак и черната двурога шапка — бяха в стила на старата парижка традиция, според която Гиньол е нещо като слуга.

Гиньол ни погледна с големите си очи и аз веднага се почувствувах спечелен от изражението му на нахално простодушие и от онази видима душевна простота, която придава на порока някаква ненакърнима невинност. С душевността и изражението си това бе същият разсмиващ публиката палячо Гиньол, на когото лиончанинът Мурге бе вдъхнал живот с такава фантазия. Струваше ми се, че го чувам като отговаря на хазяина си, господин Канзу, който го упреква, че „разказва неща, от които можеш прав да заспиш“:

— Прав сте, да вървим да спим.

Нашият Гиньол не бе казал още нищо, само опашчицата му трепкаше на тила му, а ние вече се смеехме.

Синът му, Гренгале, дойде до него и с непринудено изящество го блъсна силно с глава в корема. Публиката не се разсърди, напротив, прихна да се смее. Подобно начало е връх на изкуството. И ако не знаете защо подобна дързост има успех, ще ви кажа: защото Гиньол е слуга и носи ливрея, а синът му Гренгале носи работническа престилка — той не служи на никого, нито пък принася някаква полза. Това негово превъзходство му дава право да се отнася грубо с баща си, като все пак спазва благоприличието.

Това именно госпожица Сюзан разбра отлично и симпатиите й към Гренгале не бяха накърнени. Действително Гренгале е приятен. Източен е и тънък, умът му е много изобретателен. Той пердаши стражарите. На шест години Сюзан вече има мнение за проводниците на властта — тя е против тях и се смее, когато натупат с бастун Пандор. Разбира се, тя не е права. И все пак признавам, че би ми било неприятно, ако тя не прави подобна грешка. Обичам във всяка възраст човек да е малко бунтарски настроен. Човекът, който ви казва това, е мирен гражданин, зачитащ властта и силно повинуващ се на законите, но ако разиграят пред него някоя лоша шега на някой жандарм, на околийския управител или на полския пазач, пръв ще се смее. Обаче ние бяхме стигнали до един спор между Гиньол и Гренгале.

Сюзан дава право на Гренгале. Аз — на Гиньол. Чуйте и преценявайте: Гиньол и Гренгале са вървели дълго, за да стигнат до някакво тайнствено село, което само те знаят и където, ако знаеха за него, биха се стекли на тълпи дръзки и алчни хора. Само че селото е скрито по-добре, отколкото замъкът на спящата красавица, и то цели сто години. В това има някаква магия, защото там живее един чародей, а той пази някакво съкровище за оня, който излезе победител от няколко изпитания, само мисълта за които те кара да настръхваш от ужас. Нашите двама пътници навлизат в омагьосаната област с противоположни настроения — Гиньол е уморен и си ляга, синът му го упреква за отпуснатостта му.

— По този ли начин ще завладеем съкровищата, за които сме дошли? — казва той.

А Гиньол отговаря:

— А има ли богатство, което да струва колкото съня?

Харесвам такъв отговор. В Гиньол виждам мъдрец, който познава пустотата на всяко нещо и се стреми към покоя като към едничко благо след недостойните или безполезни вълнения в живота. Но госпожица Сюзан вижда в него дебелак, който спи, когато не му е времето, и по своя вина ще загуби богатствата, които е дошъл да търси — може би големи богатства: панделки, сладкиши и цветя. Тя хвали Гренгале заради усърдието му да спечели такива великолепни съкровища.

Изпитанията, както казах, са страшни. Трябва да се излезе на среща на един крокодил и да се убие Дявола. Казвам на Сюзан:

— Госпожице Сюзан, ето Дявола!

Тя ми отговаря:

— А, това е негър!

Този пропит с рационализъм отговор ме отчайва. Тъй като зная какво трябва да се разбира, гледам с интерес борбата на Дявола с Гренгале. Страшна борба, която завършва със смъртта на Дявола. Гренгале уби Дявола.

Откровено казано, това не е най-добрата му постъпка и аз разбирам защо зрителите, по-спиритуалистично настроени от Сюзан, остават безучастни и дори малко изплашени. Щом Дяволът е мъртъв, край на греховността! Може би и красотата — съучастницата на Дявола — ще си отиде заедно с него! Може би няма вече да видим цветя, от които се опияняваме, и очи, от които се умира! Какво тогава ще стане с нас на този свят? Ще ни остане ли поне възможността да сме добродетелни? Съмнявам се. Гренгале не е помислил достатъчно, че злото е необходимо на доброто, както сянката — на светлината, че цялата добродетел е в усилието и че ако няма дявол да се борим с него, светците ще останат без работа, също както и грешниците. Ще стане скучно до смърт. Казвам ви, че, убивайки Дявола, Гренгале извърши сериозно безразсъдство.

После Полишинел излезе да се поклони, завесата падна, момченцата и момиченцата си отидоха и аз останах потънал в моите размисли. Като ме вижда замислен, госпожица Сюзан смята, че съм тъжен. Тя изобщо си представя, че хората, които размишляват, са нещастници. Улавя ме с нежно съжаление за ръка и ме пита защо съм тъжен.

Признавам й, че ме е яд задето Гренгале уби Дявола.

Тогава тя обвива с малките си ръчици врата ми и като доближава устни до ухото ми, казва:

— Ще ти кажа нещо: Гренгале уби негъра, но не го уби на сериозно.

Тези думи ме успокояват; казвам си, че Дяволът не е мъртъв и ние си тръгваме доволни.

[1] Преводът на стиховете в книгата е от Л. Хинчева. ↑

[2] 10 август 1792 година — деня в който въстава парижкото население и се слага край на кралската власт. — Б.пр. ↑

[3] Ватерло — местност в Белгия, близо до Брюксел, където на 18 юни 1815 г. е бил разбит Наполеон. — Б.пр. ↑

Приятелите на Сюзан

Андре

Вие познавахте доктор Тревиер. Спомняте си широкото му, открито и лъчезарно лице и хубавия му син поглед. Притежаваше ръцете и душевността на голям хирург. Хората се възхищаваха от самообладанието му при трудни обстоятелства. Един ден, когато правел в амфитеатрална зала някаква тежка операция, полуоперираният пациент изпаднал в състояние на извънредна слабост. Кръвообращението спирало, температурата на тялото спадала — болният си отивал. Тогава Тревиер го хванал с две ръце, гърди до гърди, и разтърсил силно като борец окървавеното и осакатено тяло. После взел отново скалпела си и заработил с привичната си, предпазлива смелост. Кръвообращението било възстановено и човекът бил спасен.

Като свалеше оперативното си облекло, Тревиер отново ставаше наивно-добродушен. Хората обичаха гръмкия му смях. Няколко месеца след операцията, за която, току-що припомних, той се порязал, като опитвал хирургическия си нож, не обърнал внимание и това предизвика загнояване, от което той почина за два дни, на тридесет и шест години. Остави жена и дете, които обожаваше.

Всеки слънчев ден под елите в Булонската гора хората виждаха една млада жена в траур, която плетеше дантели и поглеждаше в същото време едно момченце, клекнало сред лопатката си, малката си градинарска количка и купчинките пръст. Това беше госпожа Тревиер. Слънцето галеше ярката бледност на лицето й, прилив на живот и душевност се изтръгваше на изблици от навремени тежко дишащите й гърди и от големите й кафяви очи със златисти отблясъци. Тя изпиваше с поглед детето си, а то, за да й покаже формичките, които бе направило, вдигаше към нея рижавата си главичка и сините си очи — главата и очите на баща му.

То бе закръглено и розово. После, като поотрасна, се източи и покритите му с лунички бузи побледняха. Майката се тревожеше. Понякога, докато то тичаше из Булонската гора с другарчетата си, ако минеше до стола, на който майката бродираше, тя го сграбчваше, повдигаше безмълвно брадичката му, мръщеше вежди при гледката на това бледо личице и когато детето хукваше отново, поклащаше неусетно глава. Нощем ставаше при най-малкия шум и стоеше боса, наведена над креватчето му. Лекарите — колеги на мъжа й — я успокоиха. Детето било само с крехко здраве. Но му трябвал истински селски въздух.

Госпожа Тревиер стегна багажа си и замина за Брол, където родителите на съпруга й бяха земеделци. Нали знаете, Тревиер беше син на селянин и до дванадесетгодишна възраст бе търсил на връщане от училище гнезда на косове.

Разцелуваха се под пушените бутове, окачени по дебелите греди на одимената стая. Без да изпуска дръжката на тигана, клекнала пред жаравата на голямото огнище, стара майка Тревиер гледаше недоверчиво парижанката и нейната прислужница. Намери обаче, че малкият е „много миличък и същински бащичко“. А що се отнася до стария Тревиер — суховат и като вдървен в грубите дрехи, — той бе много доволен, че вижда внука си Андре.

Още преди да свършат вечерята Андре вече покриваше със звучни целувки дядо си, чиято брада бодеше ли, бодеше… После, седнал на коленете му, той забиваше юмруче в бузата му и го питаше защо е вдлъбната.

— Защото нямам вече зъби.

— А защо нямаш вече зъби?

— Защото бяха почернели и аз ги посадих в браздата, та да видя няма ли да поникнат бели.

И Андре се смееше от цялото си сърце. Бузите на дядо му — това бе нещо съвсем различно от бузите на майка му.

На парижанката и на малкия бяха дали стаята за гости, където се намираше брачното легло — в него тези добри хора бяха спали само веднъж — и натъпканият с бельо и заключен дъбов скрин. Кушетката, която някога бе служила за сина, бе измъкната от тавана за внука. Поставиха я в най-защитения ъгъл, под една етажерка, отрупана с буркани конфитюр. Като жена, обичаща реда, а и за да види какво има в стаята, госпожа Тревиер направи тридесет и шест обиколки по боровия скърцащ под. Но остана разочарована, защото не откри никаква закачалка.

Стените и таванът със стърчащи по него греди бяха варосани. Госпожа Тревиер почти не обърна внимание на цветните картинки, които внасяха веселие в тази хубава стая, но над брачното легло видя една гравюра, представляваща деца с черни сака и бели панталони, с ленти над лакета и свещ в ръка, наредени на редица в някаква готическа църква. Отдолу бе гравиран следният надпис, където имената, датата и подписите бяха попълнени на ръка:

Долуподписаният свещеник Гонтар удостоверявам, че Пиер Аженор Тревиер е получил първото си причастие в енорийската църква на Брол на 15 май 1849 година.

Вдовицата прочете и въздъхна. Въздишка на разумна и силна жена — с любовните сълзи това е едно от най-хубавите богатства на земята. Обичаните хора не би трябвало да умират.

Като съблече Андре, тя му каза:

— Хайде, кажи си сега молитвата.

Той промълви:

— Мамо, обичам те.

И с това молитвено настроение отпусна главичка, стисна юмручета и заспа спокойно.

Като се събуди, Андре откри съществуването на стопанския двор. Изненадан, възхитен, очарован, той видя кокошките, кравата, стария куц кон и прасето. Най-вече се възхити от прасето. Очарованието продължи много дни. На обяд едва успяваха да го приберат, покрит със слама и тор, с паяжини в косата и конска пикоч в ботушките, с черни ръце, издраскани колене, но с розови бузи, засмян и щастлив.

Не се доближавай до мен, чудовище такова! — викаше майка му.

То бяха целувки без край.

Седнал до масата на крайчеца на дългата тясна пейка и захапал една огромна кокоша кълка, той приличаше на някакъв малък Херкулес, разкъсващ със зъби боздугана си.

Ядеше без да се усети, забравяше да пие и бърбореше:

— Мамо, какво е „зелено пиле“?

— Не може да е друго освен папагал — отговори твърде лекомислено парижанката.

Ето така Андре бе въведен в заблуждението да нарича „папагали“ патиците на дядо си, което правеше думите му особено неясни.

Той не възприемаше лесно чуждо мнение.

— Мамо, знаеш ли какво ми каза дядо? Каза ми, че кокошките правели яйцата. Аз знам обаче, че не е така. Много добре знам, че яйцата ги прави продавачът на плодове от авеню дьо Ньойи, после ги носят на кокошките да ги затоплят. Че как могат, мамо, кокошките да правят яйца, нали нямат ръце?

Андре продължи да изучава природата. По време на разходките си из гората с майка си той преживяваше вълненията на Робинзон Крузо. Един ден, когато майка му, седнала под един дъб покрай пътя, плетеше дантелата си, той намери една къртица. Къртицата е нещо голямо. Вярно, че тази беше мъртва. Дори имаше кръв по муцунката си. Майка му извика:

— Андре, я остави тази мръсотия… Чакай, погледни бързо на дървото.

И той видя една катеричка, която скачаше по клоните. Майка му не бе сгрешила — една жива катеричка е по-красива от една мъртва къртица.

Но катеричката бе избягала страшно бързо и Андре питаше дали е имала крила, когато някакъв минувач, чието мъжествено и откровено лице бе врамчено в красива кестенява брада, свали сламената си шапка и се спря пред госпожа Тревиер:

— Добър ден, госпожо, как сте? Как се срещат хората! Това вашето момченце ли е? Много е мило. Казаха ми, че сте тук, при дядо Тревиер… Извинете, но аз го познавам от толкова отдавна!

— Дойдохме, защото момченцето ми имаше нужда от чист въздух. А вие, господине, спомням си, че живеехте тук още когато мъжът ми беше жив.

И понеже гласът на младата вдовица се задави, той поде прочувствено:

— Зная, госпожо.

И съвсем естествено сведе глава, сякаш за да се поклони пътьом пред спомена за една голяма скръб.

После, след минутно мълчание, продължи:

— Хубави времена бяха! Колко добри хора имаше тогава, които впоследствие си отидоха! Клетите ми пейзажисти! Горкичкият ми Мийе! Но както и да е. Останах си, както всички в Барбизон ме наричат, приятел на художниците. Познавам ги до едни. Добри деца са.

— А фабриката ви?

— Фабриката ми ли? Тя си върви сама.

Андре пристигна и се вмъкна между тях.

— Мамо, мамо! Под един голям камък има божи кравички! Трябва да са най-малко милион, наистина, мамо!

— Мълчи и върви да играеш — отговори майка му сухо.

Приятелят на художниците продължи с хубавия си топъл глас:

— Приятно ми е да ви видя отново! Приятелите често ме питат какво прави красивата госпожа Тревиер. Ще им кажа, че тя продължава да е — и повече от всякога — „красивата госпожа Тревиер“. Довиждане, госпожо.

— Довиждане, господин Ласал.

Андре се върна.

— Мамо, всичките животни не са ли на дядо господ? Има ли животни на дявола? Мамо! Защо не ми отговаряш?

Той я дръпна за полата. Тогава тя му се скара:

— Андре, не бива да ме прекъсваш, когато говоря с някого. Чуваш ли?

— Защо?

— Защото не е възпитано.

Няколко сълзи преминаха в усмивка, в целувки. И този ден бе хубав. На село се вижда понякога влажно небе, по което преминават слънчеви лъчи, то навява тъга и очарование.

Няколко дена по-късно, по време на един силен дъжд господин Ласал, обул високи ботуши, дойде на гости на младата вдовица.

— Добър ден, госпожо. Как си, дядо Тревиер? По-държелив от всякога?

— Гърдите още са здрави, но краката вече нищо не струват.

— А вие, майко? Все заета с тенджерите? Опитвате супата. Така прави добрата домакиня.

Тези свойски отношения извикваха усмивка у старицата, чиито зеници изпускаха искри над набръчканите й бузи.

Той взе Андре на коленете си и го ощипа по бузките. Обаче детето се отскубна рязко и възседна коленете на дядо си.

— Ти ще бъдеш конче. А пък аз — колар. Дий! По-бързо, по-бързо!…

Посещението свърши без вдовицата и гостът да са разменили и две думи, но очите им много пъти си разменяха светлинки, подобно на светкавиците, избликващи между небето и земята през горещите летни вечери.

— Познавате ли добре този господин, татко? — запита младата жена с привидно изражение на равнодушие.

— Знам го още отпреди да почне да носи панталонки. А и кой в този край не познава баща му? Добри хора, честни, откровени. Богати са. Във фабриката на господин Филип (така го наричат, господин Филип) работниците не са по-малко от шестдесет.

Андре сметна, че е настъпил моментът да изкаже мнението си:

— Този господин е грозен — заяви той.

Майка му отговори отривисто, че ако ще говори глупости, по-добре да си мълчи.

Оттогава по волята на случайността госпожа Тревиер срещаше господин Ласал на всеки завой на пътя.

Тя стана неспокойна, разсеяна, замислена. Трепваше при шумоленето на листата от вятъра. Забрави започнатата дантела и свикна да стои с подпряна на длан брадичка.

Една есенна вечер, когато дошлата от морето силна буря връхлиташе с дълъг вой над къщата на дядо Тревиер и над цялата околност, младата жена побърза да отпрати прислужницата, която подклаждаше огъня, и да сложи Андре да спи. Докато му махаше вълнените чорапки и опипваше в шепа студените му крачета, той, заслушан в глухия вой на вятъра и барабаненето на дъжда по прозорците, сключи двете си ръчички около навелата се над него майка.

— Мамо — каза, — мамо, страх ме е.

Като го целуна, тя му отговори:

— Не се вълнувай, спи, миличък.

После седна до огъня и зачете някакво писмо.

Докато го четеше, бузите й руменееха, горещо дихание напъваше гърдите й. А като свърши да чете, остана излегната в креслото, с отпуснати ръце, потънала в мечтания. Мислеше си:

„Той ме обича, толкова е добър, откровен, честен! Когато човек е сам, зимните вечери са много тъжни. Колко внимателен се показа към мен! Сигурно е много чувствителен човек. Виждам това само по начина, по който иска ръката ми…“

Тогава очите й се спряха на гравюрата от първото причастие:

Долуподписаният… удостоверяват, че Пиер-Аженор Тревиер…

Тя сведе глава. После помисли:

„Една жена не е в състояние да отгледа съвсем сама своя син… Андре ще има баща.“

— Мамо!

Този зов, долетял от малкото креватче, я накара да трепне:

— Какво искаш, Андре? Много си възбуден тази вечер!

— Мамо, мислех си за нещо.

— Вместо да спиш… За какво?

— Татко е умрял, нали?

— Да, детето ми.

— Значи няма да се върне?

— Уви, не, миличък.

— Ами, мамо, това все пак е много хубаво. Защото, знаеш ли, мамо, аз толкова много те обичам, че те обичам за двама. Ако се върне, няма да мога вече никак да го обичам.

Тя го гледа известно време тревожно, после пак се отпусна в креслото, където остана неподвижна, обхванала глава с длани.

Бяха минали повече от два часа, откакто детето спеше под грохота на бурята, тогава, като се доближи до него, тя промълви тихичко с въздишка:

— Спи! Той няма да се върне.

И все пак след два месеца той се завърна. Завърна се под образа на едрото, обветрено лице на господин Ласал, новия стопанин на дома. А малкият Андре пак стана бледен, отслабна и залиня.

Сега обаче той вече е здрав. Обича прислужницата, тъй както някога бе обичал майка си. Не знае, че прислужницата си има приятел.

Пиер

— На каква възраст е момченцето ви, госпожо?

При този въпрос тя поглежда момченцето си, както се гледа часовник, за да се види колко е часът. После отговаря:

— Пиер ли? На двадесет и девет месеца е, госпожо.

Все същото щеше да е, ако каже: на две години и половина. Но тъй като малкият Пиер е много умен и прави хиляди неща, учудващи за възрастта си, тя се бои да не би другите майки да ревнуват по-малко, ако им го представи малко по-голям, отколкото е, и следователно не толкова развит. Има и още една причина, поради която тя не иска да състарява Пиер дори и с един ден. О! Тя иска да си го запази съвсем малък, като бебе. Чувствува, че колкото по-голям става, толкова по-малко ще й принадлежи. Чувствува, че той малко по малко й се изплъзва. Уви! Тези мънички неблагодарници гледат само как да се откъснат. Първата раздяла започва с раждането им. Няма значение, че си майка — за да ги задържиш, разполагаш само с една гръд и две ръце.

Всичко това обяснява защо Пиер е точно на двадесет и девет месеца. Впрочем това е чудесна възраст и що се отнася до мен — тя ме изпълва с голямо уважение, аз имам много приятели на тази възраст, чиито прояви по отношение на мене са прекрасни. Но никой от тези малки приятелчета няма въображението на Пиер. Пиер свързва мислите си с извънредна лекота и известна фантазия.

Той си припомня някои много стари неща. Разпознава лица, които не е виждал повече от месец. В цветните картинки, които му подаряват, открива хиляди особености, те го пленяват и тревожат. Когато прелиства любимата си илюстрирана книжка, от която е разкъсал само половината страници, бузките му се покриват с червени петна и някаква прекалено ярка светлинка се явява в очите му.

Майка му се бои от тези бузички и от тези очи, бои се, че прекалената мисловна дейност ще измори една толкова малка и неукрепнала главица, опасява се да не се разболее, страхува се от всичко. Тя се бои да не докара нещастие на детето, като се възгордее. Едва ли не пожелава момченцето й, с което е била толкова горда, да прилича на детето на хлебаря, което вижда всеки ден на прага на хлебарницата, с огромно плоско лице, сини безизразни очи, скрита от бузите уста и изражение на здраво животно.

Във всеки случай това дете не дава основания за безпокойство! А Пиер си променя ежеминутно цвета, ръчичките му са горещи и сънят му в малкото креватче — неспокоен.

И лекарят не харесва, че нашето приятелче гледа картинки. Той препоръчва спокойни мисли. Казва:

— Отглеждайте го като кученце. Не е толкова трудно.

Тук той се мами — напротив, много е трудно. Докторът няма никаква представа за психологията на едно двадесет и деветмесечно момченце. А освен това сигурен ли е, че всички малки кученца се отглеждат в атмосфера на спокойни мисли? Познавах едно около шестмесечно, което сънуваше през цялата нощ и в съня си мъчително преминаваше от смях към сълзи. То изпълваше стаята ми с най-безредни чувства. Това спокойствие ли е?

Не! Затова и малкото животно бе като Пиер — слабееше. Но все пак оживя. И у Пиер има зародиш на богата жизненост. Нито един от главните му органи не е засегнат. Само че биха искали да не е толкова слабичък и така бледен.

Париж не е много подходящ за това парижанче. Не че не му харесва. Напротив, Париж му е много забавен, привлича го обилието от форми, багри и движение, в него има твърде много неща за усещане и разбиране и това го уморява.

През месец юли майка му го отведе съвсем бледичък и слаб в един малък кът в Швейцария, където по склоновете на планината се виждаха само ели, а ниско в долината — трева и крави.

Тази почивка на самата гръд на голямата и спокойна кърмилница трая три месеца, три месеца, изпълнени със засмени картини, по време на които бе изяден много корав хляб. И през първите дни на октомври видях един друг малък Пиер — обновен, възроден, един обгорял Пиер, позлатен от слънцето, изпечен, може да се каже бузест, с черни ръчички, силно гласче, силен смях.

— Вижте моя Пиер, станал е ужасен — каза радостно майката, — цветът на лицето му е като на целулоидно бебе!

Но този цвят не трая дълго. Детенцето побледня, пак стана нервно, с някаква рядко срещана деликатност. Влиянието на Париж отново се проявяваше. Искам да кажа — на духовния Париж, влияние, което е невидимо, но все пак е навсякъде, на оня Париж, който дава живот на добрия вкус и на ума, който вълнува и кара индивида — дори и когато е съвсем малък — да проявява остроумие.

И ето че Пиер отново бледнее и руменее пред картинките. Към края на декември бе станал нервен, с огромни очи и сухи ръчички. Спеше лошо и не искаше да яде.

Лекарят казваше:

— Нищо му няма, карайте го да яде.

Но как? Горката му майка беше опитала всичко и нищо не беше помогнало. Тя плачеше, но Пиер не ядеше.

Нощта срещу Коледа донесе на Пиер един палячо, едно конче и множество войници. На сутринта, застанала по пеньоар пред камината, отпуснала ръце, майката гледаше недоверчиво кривящите се в гримаси лица на играчките.

— Това още повече ще го възбуди! — казваше си тя. — Прекалено много са!

И тихичко, от страх да не събуди Пиер, взе палячето със злото изражение, войниците, за които се боеше, че по-късно могат да увлекат сина й в битки, взе дори и доброто червено конче и на пръсти отиде да скрие всички тия играчки в скрина си.

Като остави пред камината само една бяла дървена кутия — подарък от един бедняк, — някаква кошара за тридесет и девет стотинки, тя седна до креватчето и загледа спящия си син. Понеже бе жена, дребната измама в доброто й дело я караше да се усмихва. Но при вида на подсинените клепачи на детенцето тя отново си помисли:

„Ужасно е, че не можеш да го накараш да яде това дете!“

Щом го облякоха, малкият Пиер отвори кутията и видя овцете, кравите, конете и накъдрените дървета. Това, за да се изразим по-точно, не беше кошара, а чифлик.

Той видя чифликчията и чифликчийката. Чифликчията държеше коса, а чифликчийката — гребло. Те отиваха на ливадата да косят сено, но явно не се движеха. Чифликчийката бе облечена с червена рокля и носеше сламена шапка. Пиер я разцелува и тя му изцапа бузичката. Той видя и къщата — беше толкова малка и така ниска, че чифликчийката не би могла да стои вътре изправена, но тази къщичка имаше врата и по това именно Пиер позна, че е къща.

Какво отражение намериха тези боядисани фигурки в примитивния и невинен поглед на малкото дете? Неизвестно, но то бе някакво вълшебство. То ги стискаше в юмручетата си, които се изпоцапваха целите, изправяше ги на масичката си и със страстна интонация им даваше имена: Дий-дий! Бау-бау! Му-му! Вдигна едно от странните зелени дървета с гладък и прав ствол и с клони от талаш във форма на конус и извика: „Хичка!“.

За майката това бе някакво откровение. Тя никога не би се сетила да каже така. Но наистина едно зелено дърво в конусовидна форма, поставено на прав дънер, е, разбира се, елхичка. Трябваше обаче Пиер да й го каже, за да се сети.

— Ангелчето ми!

И тя така силно го целуна, че три четвърти от обитателите на кошарата изпопадаха.

А Пиер откриваше прилика между дръвчетата от кутията с дърветата, които бе виждал там горе в планината с чист въздух.

Той виждаше и други неща, които майка му не виждаше. Всички тези парченца оцветено дърво извикваха у него затрогващи образи. Чрез тях заживяваше отново в алпийската природа, за втори път се намираше в Швейцария, която го бе така щедро хранила. Тогава — понеже мислите се свързват една с друга — той помисли за ядене и каза:

— Искам мляко и хляб.

И той яде и пи. Апетитът му се пробуди. Вечерта се храни така, както бе закусвал. На другия ден само като видя кошарата и гладът му се възвърна. Какво значи да имаш въображение! Петнадесет дни по-късно това бе вече едно пълничко човече. Майка му беше възхитена. Казваше:

— Погледнете го, какви бузки! Истинско целулоидно бебе! Това се дължи на кошарата от оня нещастен господин Х.

Джеси

Имаше в Лондон по времето на Елизабет един учен, наречен Бог, когото познаваха под името Богюс заради един никому неизвестен трактат — изследване на човешките грешки.

Богюс, който работеше върху него-от двадесет и пет години, не бе още нищо публикувал, ръкописът му обаче, преписан на чисто и подреден на рафтове в нишата под един прозорец, съдържаше не по-малко от десет тома. Първият разглеждаше грешката да се родиш — първоначалие на всички останали. В следващите се разглеждаха грешните постъпки на малките момченца и момиченца, на юношите, зрелите мъже и старците, както и тези на хората от различни професии, като държавници, търговци, войници, готвачи, публицисти и т.н. Последните още недоизпипани томове съдържаха погрешните действия при републиканския режим — последица от индивидуални и професионални грешки. Мислите в това чудесно произведение бяха така свързани, че не можеше да се отнеме нито една страница, без да се разруши всичко останало. Доказателствата се нижеха едно от друго и от последното естествено следваше, че злото представлява същината на живота и че, ако животът е една количествена единица, може да се твърди с математическа точност, че в количествено отношение злото е толкова, колкото е и животът на земята.

Богюс не бе направил грешката да се ожени. Живееше сам в малката си къща с една възрастна домакинка, наречена Кет, тоест Катрин, която той назоваваше Клозантина, защото беше от Саутамптън.

Сестрата на философа, която мислеше по-практично, бе извършила грешка подир грешка; влюбила се бе в един търговец на сукно от Сити, омъжила се бе за него и бе дала живот на едно момиченце на име Джеси.

Последната й грешка бе, че умря след десетгодишен брачен живот и че по този начин причини смъртта на търговеца на сукно, който не можа да я преживее. Богюс прибра при себе си сирачето по милост, но и с надежда, че то ще му достави редица добри примери за погрешни детски постъпки.

Тогава Джеси бе на шест години. През първите осем дни, прекарани в дома на учения, тя плака и не продума нищо. Сутринта на деветия каза на Богюс:

— Видях мама, беше цялата в бяло, имаше цветя в една от гънките на роклята си, тя ги пръсна по леглото ми, но аз не ги намерих тази сутрин. Дай ми мамините цветя!

Бог си отбеляза това заблуждение, но в тълкуването, което му даде, призна, че то е невинно и в известен смисъл — приятно.

След някое време Джеси каза на Бог:

— Вуйчо Бог, ти си стар и грозен, но аз те обичам, а и ти трябва да ме обичаш.

Бог взе перото си, но тъй като след известно размишление си призна, че не изглежда вече млад и че никога не е бил красавец, не записа думите на детето. Само му каза:

— Защо трябва да те обичам, Джеси?

— Защото съм мъничка.

„Вярно ли е — запита се Бог, — че малките трябва да се обичат? Възможно е, защото всъщност те чувствуват голяма потребност от обич. С това би могла да се извини всеобщата грешка на майките, които дават на децата си, когато са малки, млякото и любовта си. Ще трябва да попрегледам тази глава от изследването си.“

Сутринта на именния си ден, като влезе в стаята, наречена от него „библиотека“, където бяха книгите и книжата му, Богюс усети приятен мирис и видя на перваза на прозореца глинена ваза с карамфили.

Карамфилите бяха три, три ярки цвята, галени радостно от светлината. Всичко в тази сериозна стая бе засмяно: старото тапицирано кресло, ореховата маса, старинните подвързии на книгите в кафяво-червеникава кожа, в пергамент и свинска кожа се усмихваха. Изсъхнал като тях, Богюс също се усмихна. Джеси го прегърна и му каза:

— Виж, вуйчо Богюс, това тук е небето — и тя показа през стъклата с медна обковка леката синева на въздуха, — после, по-ниско, е земята, земята е разцъфнала — тя показа съда с карамфилите, — а после, под дебелите черни книги, е адът.

Тези дебели черни книги бяха именно десетте тома от трактата за „Човешките грешки“, подредени в нишата под прозореца. Тази грешка на Джеси напомни на учения за делото му, което той бе изоставил от известно време, за да се разхожда по улиците и парковете с племенницата си. Детето откриваше хиляди приятни неща и в същото време караше и Богюс, който през целия си живот не си бе показал носа навън, да ги открива. Той разтвори пак ръкописите си, но се почувствува чужд на тази творба, където нямаше нито цветя, нито Джеси.

За щастие, на помощ му дойде философията, тя му вдъхна трансцендентната идея, че от Джеси няма никаква полза. Той се хвана здраво за тази истина, толкова повече, че му бе необходима за правилното подреждане на творбата му.

Един ден, както размисляше по този въпрос, той намери Джеси в библиотеката да вдява конец в една игла пред прозореца, където бяха карамфилите. Запита я какво смята да шие.

Джеси му отговори:

— Ти не знаеш ли, вуйчо, че лястовичките са заминали?

Богюс не знаеше, тъй като това не се намираше нито у Плиний[1], нито у Авицена[2]. Джеси продължи:

— Кет ми го каза вчера…

— Кет! — възкликна Богюс. — Това дете говори така за уважаемата Клозантина!

— Кет вчера ми каза: „Лястовичките заминаха тази година по-рано от обикновено, това предвещава ранна студена зима“. Така ми каза Кет. И после видях мама в бяла рокля със сияние в косите, само че нямаше цветя като миналия път. Тя ми каза: „Джеси, трябва да извадиш от сандъка подплатения халат на вуйчо ти Бог и ако не е в добро състояние, да го закърпиш“. Събудих се и щом станах, извадих халата ти от сандъка и понеже се е прокъсал на няколко места, ще го зашия.

Дойде зима и тя бе каквато я предсказаха лястовиците. Загърнат в халата си, с крака към огнището Богюс се мъчеше да скърпи отделни глави от трактата си. Но всеки път, когато успееше да приобщи новия си опит към теорията си за универсалното зло, Джеси объркваше мислите му, като му донасяше каничка с хубава бира или само като му показваше очите и усмивката си.

Когато лятото се върна, вуйчото и племенничката тръгнаха на разходка из полето. Джеси мъкнеше от там билки, чиито имена той й съобщаваше и които вечер тя подреждаше според свойствата им. При тези разходки тя проявяваше точен ум и чаровна душевност. Една вечер, както разстилаше по масата билките, които бе събрала през деня, Джеси каза на Богюс:

— Сега, вуйчо, аз познавам вече по име всички растения, които си ми показал. Ето, тези лекуват, тези пък носят утеха. Искам да ги запазя, за да мога винаги да ги разпознавам, а и да ги покажа на други. Трябва ми някаква дебела книга, за да ги изсуша в нея.

— Вземи тази — отговори Бог.

И той й показа първия том от трактата за „Човешките грешки“.

След като този том се напълни на всяка страница с по едно растение, взеха втория и за три лета шедьовърът на учения се превърна напълно в хербарий.

[1] Плиний Стари (23–79). Известен римски естественик, автор на енциклопедия на науката на древността в 37 тома. — Б.пр. ↑

[2] Авицена (980–1037) — ирански лекар и философ, един от най-забележителните учени на Изтока. — Б.пр. ↑

Библиотеката на Сюзан

На госпожа Д***

Париж, 15 декември, 188…

Ето, наближава вече Нова година. Тъй като това е ден за подаръци и благопожелания, децата са най-облагодетелствувани. И това е естествено. Те силно се нуждаят от обич. После, хубавото при тях е, че са бедни. Дори и родените в разкош притежават само онова, което им се даде. Освен това, те нищо не връщат, ето защо удоволствие е да им правиш подаръци!

Няма нищо по-интересно от подбора на играчки и книги, подходящи за тях. Някой ден ще напиша философско есе за играчките. Тази тема ме изкушава, но не се осмелявам да я засегна без дълга и сериозна подготовка.

Днес ще се огранича с книгите, предназначени да развличат децата и понеже бяхте така добра да ме поканите, аз ще ви изложа, госпожо, някои размисли по този въпрос.

Поставя се преди всичко такъв въпрос: трябва ли да се дават на децата предимно книги, написани специално за тях?

За да се отговори на него, опитът е достатъчен. За отбелязване е, че повечето пъти децата проявяват изключително отвращение към книги, написани за тях. Това отвращение може отлично да се обясни. Още от първите страници те чувствуват, че авторът се е мъчил да навлезе в тяхната сфера, вместо да ги пренесе в своята, че следователно те няма да намерят под негово ръководство новото, неизвестното, за което човешката душа жадува при всяка възраст. Те, малките, вече са обладани от любопитството, рожба на което са поетите и учените. Те искат да им бъде разкрита вселената, изпълнената с тайни вселена. Писател, който ги връща към самите тях и ги задържа в съзерцанието на собствените им детинщини, жестоко ги отегчава.

За жалост към това именно се стремят, когато пишат, както се казва, за младата възраст. Искат да станат като децата. Превръщат се в деца, но без тяхната невинност и прелест. Спомням си за един „Опожарен колеж“, който ми подариха с най-добри намерения. Бях на седем години и разбрах, че е глупост. Още един „Опожарен колеж“ би ме отвратил от книгите, а аз ги обожавах.

„И все пак — ще кажете вие — човек трябва да застане на равнището на младия мозък.“

Разбира се, но нищо не се постига по обикновено прилагания начин, който се състои в това да се правиш на глупак, да възприемаш тон на блаженство, да разказваш грубовато безинтересни неща, с една дума — да се лишиш от всичко, което очарова или убеждава възрастния.

Децата разбират най-добре големия гений. Произведенията, които най-вече се харесват на момченцата и момиченцата, са пълни с благородство, с велики дела, доброто съчетание на отделните части дава едно блестящо цяло, написани са на завладяващ и смислен стил.

Много пъти съм карал да четат на съвсем малки деца някои добре преведени песни от „Одисеята“. Те оставаха възхитени. С големи съкращения „Дон Кихот“ е най-приятното четиво, в което едно дванадесетгодишно същество може да се потопи. Сам аз прочетох, щом се научих да чета, великолепното произведение на Сервантес и то толкова ми хареса и така добре го почувствувах, че на него именно дължа голяма част от ведрата умствена нагласа, която и днес притежавам.

И „Робинзон Крузо“, която от един век насам представлява класическа творба за деца, е била написана на времето за сериозни мъже — търговци от Лондонското Сити и моряци на нейно величество. Авторът е вложил в нея цялото си изкуство, цялата прямота на мисълта си, обилните си познания, опита си. А излиза, че това е било само за забава на учениците.

В посочените по-горе шедьоври има някаква интрига и действуващи лица. И най-хубавата книга на света е безсмислена за детето, ако идеите в нея са изложени отвлечено. Способността да се мисли отвлечено и да се разбира абстракцията се развива късно и много неравномерно у хората. Преподавателят ми в шести клас, който, без да му отправям упрек, не беше нито Ролен[1], нито Льомон[2], ни казваше да четем през ваканцията за отмора „Малките пости“ от Масийон[3]. Този мой учител ни говореше така, за да ни накара да повярваме, че и той търси отмора в подобно четиво и да ни учи. Дете, което би се заинтересувало от „Малките пости“, би било някакъв изрод. Впрочем, мисля, че няма възраст, в която да се харесват подобни съчинения.

Когато пишете за деца, не си изграждайте някакъв особен подход. Мислете добре, пишете много добре. Нека всичко в повествованието ви да е живо, голямо, обхванато, мощно. Там е единствената тайна да се харесате на читателите си.

С тези думи бих изчерпал въпроса, ако от двадесет години във Франция — а мисля и в целия свят — не съществуваше мисълта, че на децата трябва да се дават само книги, свързани с науката, от страх поезията да не навреди на мисленето им.

Тази идея се е вкоренила така дълбоко в общественото мнение, че днес Перо[4] се преиздава само за артисти и библиофили. Виждате например какво издават Перен и Льомер. Изданията им отиват в библиотеките на любители на книгата, подвързват ги целите в кожа, със златна обковка по края.

Обратно, илюстрованите каталози на книги за подарък на децата показват — за да ги съблазнят — раци, паяци, гъсенични гнезда и газови апарати. Просто да обезсърчиш детското същество. В края на всяка година безбройни научно-популярни съчинения ни заливат като вълните на океана, и нас, и семействата ни. Ние сме заслепени, удавени. Няма вече красиви форми, благородни мисли, изкуство, добър вкус — няма нищо човешко. Само химически реакции и физиологични състояния.

Вчера ми показаха „Азбуката на индустриалните чудеса“!

След десет години всички ще бъдем електротехници.

Луи Фигие, който впрочем е порядъчен човек, загубва обичайното си благоразумие само при мисълта, че френските момченца и момиченца все още се запознават с „Магарешката кожа“. Той написа предговор, специално за да каже на родителите да вземат от децата си „Приказките“ на Перо и да ги заменят с произведенията на приятеля му, доктор Людовикус Фикус. „Я затвори тази книга, госпожице Жан, и моля ти се, остави «Синята птица» с цвета на времето, която според теб е толкова приятна и която те кара да плачеш, а започни бързо да изучаващ етеризацията. Хубава работа, ако на седемгодишна възраст още нямаш установено мнение за анестезичната сила на азотния окис!“ Луи Фигие откри, че феите са измислени същества. Ето защо не може да понася да се говори за тях на децата. Той им говори за птичия тор, в който няма нищо измислено.

Но, докторе, феите съществуват именно защото са измислени. Те съществуват в наивното и свежо въображение, естествено отворено за вечно младата поезия на народната традиция.

И най-малкото книжле, което поражда някаква поетическа мисъл и внушава някое хубаво чувство, което, с една дума, вълнува душата, е безкрайно по-ценно за децата и юношите от всички томове, натъпкани с технически понятия.

На малките и по-големите деца са нужни приказки, хубави приказки в стихове или проза, съчинения, които ни карат да плачем или да се смеем, които предизвикват у нас екстаз.

Точно днес получих с голямо удоволствие една книга, озаглавена „Вълшебният свят“, която съдържа дванадесетина приказки. Любезният им и начетен съставител, господин дьо Лескюр, посочва в предговора си на каква вечна душевна потребност отговаря светът на вълшебството.

„Нуждата — каза той — човек да забрави земята, действителността, така тежките за гордите души разочарования и обиди, така болезнените за хората с изтънчена чувствителност груби удари е всемирна. Мечтата отличава човека от животните повече от смеха и утвърждава превъзходството му.“

Добре, тази потребност да мечтае изпитва и детето. То чувствува, че въображението му работи и затова именно иска приказки.

Авторите на приказки преправят света по тяхному и така предоставят възможност на слабите, простоватите и децата да го прекроят по своему. Затова тяхното влияние е най-приятно. Те подпомагат въображението, сетивата, любовта.

И не се бойте, че мамят детето, като населяват ума му с джуджета или вълшебници. Детето знае отлично, че в живота няма такива чаровни същества. Мами го вашата забавна наука, тя посява трудни за поправяне заблуждения. Малките момченца, у които липсва недоверчивост, си представят, като се позовават на Жул Верн, че на луната се отива със снаряд и че организмът може да се измъкне безнаказано от законите на земното притегляне.

На тези карикатури на благородната наука за небесните селения, на древната и многоуважаема астрономия, липсва както достоверност, така и красота.

Каква полза извличат децата от наука без ръководство за действие, от литература уж с практическа насоченост, която не въздействува на ума, нито на чувствата?

Би трябвало да се върнем към хубавите поетични легенди на поети и народи, към всичко, което предизвиква трепет към красивото.

Уви! Нашето общество е пълно с аптекари, които се боят от въображението. Но те много грешат. Именно то, въображението, с измамното в себе си пръска семената на красотата и на добродетелта в света. Величавото се постига единствено чрез него.

О, майки! Не се страхувайте, че то ще погуби децата ви, напротив — ще ги запази от груби грешки и от лесни заблуждения.

[1] Шарл Ролен (1661–1741) — знаменит френски историк от времето на класицизма. — Б.пр. ↑

[2] Абат Шарл-Франсоа Льомон (1727–1794) — френски граматик, автор на редица трудове. — Б.пр. ↑

[3] Масийон (1663–1742) — известен с красноречието си проповедник. — Б.пр. ↑

[4] Шарл Перо (1628–1703) — автор на прочутите „Приказки на майка ми Гъската“ („Палечко“, „Червената шапчица“, „Котаракът с чизми“ и др.). ↑

Разговор за вълшебните приказки

Лор, Октав, Реймон

Лор

Пурпурната лента, преграждаща залеза, побледня и хоризонтът се обагри с оранжевочервен зрак, над който небето е съвсем бледозелено. Ето и първата звезда — тя е съвсем светла, тя трепти… Но аз откривам още една и още една, и след малко те няма да могат вече да се преброят. Дърветата в парка са черни и сякаш по-големи. В тоя час пътеката, водеща надолу, ей-там, между трънените плетища, по която познавам всяко камъче, ми се струва дълбока, опасна и тайнствена и аз си представям мимо волята си, че тя води към страни като онези, които виждаме на сън. Каква хубава нощ! И колко е приятно да дишаш! Слушам ви, братовчеде, говорете ни за вълшебните приказки, защото можете да ни разкажете толкова любопитни неща за тях. Но, за бога, не ми разваляйте впечатлението. Предупреждавам ви, че ги обожавам. Дотолкова, че малко се сърдя на дъщеря си, когато ме пита човекоядците и вълшебниците „истински ли са?“.

Реймон

Тя е дете на своето време. Съмнението пониква в нея преди да са й поникнали мъдреци. Аз не принадлежа към школата на тази късопола философка и вярвам във вълшебници. Те съществуват, братовчедке, понеже са създадени от хората. Всичко, което човек си представя, е действително. Ако някой стар монах дойде и ми каже: „Видях дявола, той е с рога и опашка“, бих му отговорил: „Отче, дори случайно да допуснем, че дяволът не съществува, вие го създадохте: сега вече е сигурно, че съществува. Пазете се от него!“. Вярвайте, братовчедке, във вълшебници, човекоядци и във всичко останало.

Лор

Да поговорим за вълшебниците, да оставим другото. Вие ни казвахте наскоро, че учените се занимавали с нашите приказки за деца. Повтарям: изпитвам ужасен страх да не ги развалят. Да измъкнат Червената шапчица от детската стая, за да я отведат в Института! Представяте ли си такова нещо!

Октав

Мислех, че днешните учени са по-пренебрежителни; виждам обаче, че сте много великодушни и че не се отнасяте с незачитане към съвършено безсмислени и крайно детински приказки.

Лор

Приказките за вълшебници са безсмислени и детински, така е. Трудно ми е обаче да го призная, толкова ги намирам за хубави.

Реймон

Признайте го, братовчедке, не се страхувайте да го признаете. И „Илиадата“ е детинска, но това е най-хубавата поема. Най-чиста е поезията на народите, останали в детската си възраст. Народите са като славея от песента: те пеят хубаво, докато сърцето им е весело. Остарявайки, стават сериозни, учени, загрижени и най-добрите им поети са само отлични ретори. Разбира се, че „Спящата красавица“ е детинска история. Това именно я уподобява на някоя от песните в „Одисеята“. Красивата простота, божественото незнание, присъщо на детската възраст, което не намираме в литературните творби от класическата епоха, са запазени като мирис на цвете в народните песни и приказки. Да добавим веднага като Октав, че тези приказки са абсурдни. Ако не бяха такива, нямаше да са прелестни. Запомнете, че само абсурдните неща са приятни и красиви, единствените, които придават прелест на живота и ни възпират да не умрем от скука. Поема, статуя или картина, ако са вдъхновени от разума, биха накарали всички хора да се прозяват, дори и разсъдъчните. Погледнете, братовчедке, воланите на полата ви, плисетата, панделките, цялата игра с тъканта е абсурдна и това е прелестно. Поздравявам ви.

Лор

Оставете женските тоалети, от тях вие нищо не разбирате. Приемам, че човек не трябва да е прекалено и само разсъдъчен в областта на изкуствата. Но в живота…

Раймон

Единственото хубаво нещо в живота са страстите, а страстите са безсмислица. Най-красивата от тях и най-неразумната е любовната. Има и една друга страст, не толкова абсурдна, това е скъперничеството — затова пък тя е ужасно грозна. „Само безумните ме забавляват“, е казал Дикенс. Горко на оня, който навремени не заприличва на Дон Кихот и не взема вятърните мелници за великани! Този великолепен Дон Кихот е бил собственият ви чародей. Той е приравнявал природата с душата си. А това съвсем не значи, че си глупец. Глупци са онези, които не виждат пред себе си нищо красиво или величаво.

Октав

Струва ми се, Реймон, че изворът на абсурдността, от която така се възхищавате, е във въображението и че това, което преди малко изразихте в блестяща и парадоксална форма, може да се предаде направо по следния начин: въображението прави от развълнувания индивид артист, а от смелия — герой.

Реймон

Вие предавате твърде точно един от аспектите на моята мисъл и все пак много бих искал да зная какво разбирате под въображение и дали в представите ви това е способността да си предсавяме съществуващите или несъществуващите неща.

Октав

Аз съм обикновен човек и за въображението говоря както слепец за цветовете. Мисля обаче, че то носи достойно името си само когато дава живот на нови форми или същества, с една дума, само когато е творческо.

Реймон

Така, както го определяте, въображението не е човешка способност. Индивидът ни най-малко не е в състояние да си представи онова, което нито е виждал, нито е чувал, нито е почувствувал, нито е вкусвал. Не се влияя от модата и се придържам към моя стар Кондийак[1]. Всички идеи идват от сетивата и въображението се изразява не в творчество, а в обединяване на идеите.

Лор

Как смеете да говорите така? Когато пожелая, аз мога да видя ангели.

Реймон

Вие виждате деца с гъши криле. Гърците са виждали кентаври, сирени и харпии, защото преди това са виждали мъже, коне, жени, риби и птици. Сведенборг[2], който е човек с въображение, описва обитателите на другите планети — на Марс, Венера и на Сатурн. Обаче не им приписва нито един белег, който да не се намира на Земята, но обединява тези белези по най-екстравагантен начин; той е в състояние на непрекъснато бълнуване. А вижте сега какво прави едно голямо и наивно въображение: Омир, или по-добре неизвестният певец, извежда от пребелялото море една млада жена „подобна на облаче“. Тя говори, вайка се с божествено спокойствие: „Уви! Дете мое — казва тя, — защо те отгледах?… За зла участ те заченах в моя дом. Но аз ще отида на снежния Олимп… Ще отида в медния дворец на Зевс, ще прегърна коленете му и мисля, че ще го омилостивя“. Това е Тетида[3], тя е богиня. Природата е създала жената, морето, облака, а поетът ги е събрал в едно. Цялата поезия, цялото вълшебство е в тези хармонични обединения.

Вижте как през потъмнелите клони по сребристата кора на брезите се плъзга един лунен лъч. Лъчът трепти, това не е лъч, а бялата рокля на една фея. Видят ли я, децата ще се разбягат, обзети от някакъв сладък страх.

Така са се родили вълшебниците и боговете. В света на свръхестественото няма нито зрънце, което да не съществува в природата.

Лор

Как смесвате Омировите богини и вълшебниците на Шарл Перо!

Реймон

И едните, и другите имат същия произход и еднаква природа. Всички тези царе, чаровни принцове, красиви като зората принцеси, людоеди, които забавляват и плащат малките деца, някога са били богове и богини и са изпълвали с ужас или с радост човечеството в детската му възраст. „Палечко“, „Магарешката кожа“ и „Синята брада“ са стари, почитани приказки, които идват от много, много далеч.

Лор

Откъде?

Реймон

О! Знам ли? Искали са и все още искат да докажат, че произходът им е от древна Персия, че са измислени под терпентиновите дървета в тази сурова страна от скитнически племена — прадеди на елини, латини, келти и германи. Тази теория е била създадена и поддържана и от твърде сериозни учени, които може и да се лъжат, но поне не проявяват лекомислие. Необходима е здрава глава, за да се установят научно бабините деветини. Само полиглот може да блуждае в областта на двадесет езика. Учените, за които говоря, не блуждаят никога. Но известни факти, отнасящи се до приказките, басните, легендите, които те смятат, че са от индоевропейски произход, ги поставят пред непреодолими затруднения. След като здравата са се потили, за да ви докажат, че „Магарешката кожа“ е дошла от древна Персия и че „Романът за лисицата“ е присъщ на еврейския народ, пътешественици откриват „Романа за лисицата“ при зулусите, а „Магарешката кожа“ у папуасите. От това теорията им жестоко се накърнява. Обаче теориите се изграждат и виждат бял свят не за друго, а за да страдат от внесените в тях факти, за да бъдат разбити на съставните им части, да се надуват и в края на краищата да се пукат като балони. Във всеки случай твърде е възможно вълшебните приказки и по-специално приказките на Перо да произхождат от най-древните традиции на човечеството.

Октав

Прекъсвам ви, Реймон. Макар и да не съм особено в течение на съвременната наука и да съм по-сведущ в земеделието, отколкото в областта на историята, прочетох в една много добре написана книжка, че людоедите[4] са били онези унгри или унгарци, които опустошили Европа през средните векове, и че легендата за „Синята брада“ се е създала според твърде достоверната история за оня уродлив маршал дьо Ре, който бил обесен по времето на Шарл VII.

Реймон

Ние вече опровергахме всичко това, драги Октав, и вашата книжка, чийто автор е барон Валкенер, става само за фунийки за бонбони. Унгарците наистина са връхлетели като скакалци в Европа в края на единадесети век. Били са страшни варвари, но наименованието им в романските езици противоречи на произхода му, предложен от барон Валкенер. Диез дава на френската дума за човекоядец един по-стар произход. Той смята, че е произлязла от латинската orcus, която според Алфред Мори е от етруски произход. Orcus — това, е адът, ненаситният бог, който се храни с човешко месо, при което предпочита месото на пеленачетата. Що се отнася до Жил дьо Ре, той наистина е бил обесен в Нант през 1440 година, но не защото удушил седем жени; неговата твърде достоверна история не прилича по нищо на приказката за „Синята брада“ и ако го отъждествим с оня отвратителен маршал, значи да бъдем несправедливи към приказката. Синята брада не е толкова черен, колкото го представят.

Лор

Не е толкова черен ли?

Реймон

Изобщо не е черен, защото това е слънцето.

Лор

Слънцето, което убива жените си, а после бива умъртвено от един змей и един войник! Това е смешно! Не познавам нито Жил дьо Ре, нито унгарците, но струва ми се, че е много по-разумно да приемем — както твърди мъжът ми, — че някакъв исторически факт…

Реймон

Чакайте, братовчедке, струва ви се по-разумно да останете измамена. Цялото човечество е като вас. Ако заблуждението изглежда абсурдно на всички, никой не би се измамил. Здравият разум дава основания за неверни преценки. Здравият разум ни учи, че земята е неподвижна, че слънцето се върти около нея и че хората, обитаващи обратната страна на Земята, вървят с главата надолу. Не се доверявайте на здравия разум, братовчедке. В името на здравия разум се вършат всички глупости и престъпления. Да стоим далеч от него и да се върнем към Синята брада, който представлява Слънцето. Седемте убити от него жени са седем изгрева. И наистина всеки ден от седмицата изгряващото слънце слага край на една зора. Съгласен съм, че звездата, възпявана в индийските ведически химни, е представена в галските приказки под доста жестокия образ на феодален тиранин; той обаче си е запазил един атрибут, свидетелствуващ за древния му произход, по който в злия феодал разпознаваме стария бог на слънцето. Брадата, на която дължи името си, тази брада с цвета на времето го отъждествява с бог Индра от индийската ведическа религия, бога на земната твърд, на зарите, дъждовете и гръмотевицата, чиято брада е от лазур.

Лор

Братовчеде, кажете ми, моля ви се, нима двамата конници, единият — змей, а другият — войник, са също индийски богове?

Реймон

Чували ли сте да се говори за асуини и диоскури?

Лор

Никога.

Реймон

Асуините у индусите и диоскурите у елините са представлявали утринния и вечерния здрач. Така именно в гръцката легенда диоскурите Кастор и Полукс освобождават Елена — утринната светлина, държана в плен от бог Тезей. Змеят и войникът от приказката вършат горе-долу същото, освобождавайки сестра си, госпожа Синя Брада.

Октав

Не отричам остроумието на тези тълкования, смятам ги обаче лишени от всякакви основания. Преди малко вие ме поставихте на място по повод на унгарците. На свой ред аз ще ви кажа, че вашата система не е нова и че покойният ми дядо, голям почитател на Дюпюи, Волне и Дюлор, виждаше знаците на зодиака в основата на всеки религиозен култ. Милият човек ми казваше, за голямо възмущение на горката ми майка, че Исус Христос е слънцето, а дванадесетте апостола — дванадесетте месеца на годината. Но знаете ли, начетени господине, как един остроумен човек поставил на място Дюпюи, Волне, Дюлор и дядо ми? Той приложил теорията им към историята на Наполеон I и доказал чрез нея, че Наполеон не е съществувал, че историята му е легенда. Този герой, който се ражда на един остров, постига решителни победи на изток и на юг, загубва мощта си през зимата на север и изчезва в океана, е очевидно слънцето — казва авторът, чието име съм забравил. Дванадесетте му маршали са дванадесетте зодиакални знака, а четиримата му братя — четирите годишни времена. Боя се, Реймон, да не би и вие да обяснявате Синята брада както този хитроумен мъж обяснява Наполеон.

Реймон

Авторът, за когото говорите, е притежавал, както казвате, остроумие и знания, наричал се е Жан-Батист Перес. Умрял като библиотекар в Ажан през 1840 година. Интересното му книжле, „И така, Наполеон никога не е съществувал“, е излязло, ако не се лъжа, през 1817 година.

Това действително е много умела критика на системата на Дюпюи. Обаче теорията, която приложих върху отделни случаи — следователно не абсолютизиращо, — се гради на съпоставителство между езиковия изказ и митологията. Както знаете, братя Грим са събрали немските народни приказки. Примерът им е бил последван в почти всички страни, така че днес имаме събрани скандинавски, датски, фламандиски, руски, английски, италиански, зулски и какви ли не още приказки. Като четем тези толкова различни по произход приказки, забелязваме с почуда, че те всички — или почти всички — произлизат от малък брой основни типове. Еди-коя си скандинавска приказка изглежда сляпо подражание на френска приказка, която пък възпроизвежда основните белези на някоя италианска приказка. Е, добре, не е допустимо тези прилики да са резултат от последователни взаимовръзки между различните народи. Както ви казах преди малко, предполага се, че човешките групи са притежавали тези повествования още преди да се разделят, че са ги измислили от незапомнени времена по време на спокойния им живот в общата им люлка. Но тъй като не сме чували да се говори за място или епоха, когато зулусите, папуасите и индусите да са пасли стадата си заедно, трябва да се смята, че умонастроенията на човешкия ум в детския му стадий са навсякъде едни и същи, че едни и същи гледки са предизвикали едни и същи впечатления в примитивните мозъци и че людете, които еднакво чувствуват глада, любовта и страха, намират се под едно небе и тъпчат една земя, са измислили едни и същи малки драми, за да си обяснят природата и участта си.

По същия начин и приказките на бавачките са били отначало някакво изображение на живота и нещата, способствуващо да задоволи съвсем наивни същества. Образите са се изграждали навярно без особена разлика в съзнанието на хората от бялата, жълтата и черната раса.

След всичко казано, мисля, че ще е разумно да се ограничим с индоевропейската традиция и да се върнем към нашите предци от Персия, без да се интересуваме повече от другите човешки групи.

Октав

С удоволствие следя мисълта ви. Но смятате ли, че една толкова неизяснена тема може да бъде подхвърляна безопасно на риска да се разговаря по нея?

Реймон

Да ви кажа право, мисля, че рисковете за моята тема при разговор между свои не са толкова опасни, колкото логическите разпростирания в някакво писмено проучване. Недейте злоупотребява с това мое признание — предупреждавам ви, че ще го отрека, ако си наумите да се позовете на него в мой ущърб. Занапред ще говоря вече само за неща, в които съм сигурен. Предупредени сте. Ще добавя, че ако си противореча — което е много вероятно, — ще обединя със същата страст двете противоречиви нишки на моята мисъл, за да съм сигурен, че няма да сбъркам спрямо онази от тях, която е правилна. С една дума, ще бъда остър, рязък и ако е възможно, непреклонен.

Лор

Ще видим дали ви подхожда такова изражение. Но кои са основанията ви?

Реймон

Опитът. Той ми доказва, че и най-големият скептицизъм спира там, където започва словото или действието. Заговорим ли, ние твърдим нещо. С това трябва да се примирим. И аз се примирявам. Така че ще ви спестя изрази като „може би“, „ако смея да твърдя“, „донейде“ и други словесни покривала, с които само един Ренан може да украсява изискано словото си.

Октав

Бъдете остър и рязък. Но, за бога, сложете малко ред в изложението си. Сега, след като имате някаква теза, нека я разберем каква е.

Реймон

Всички, които умеят да водят мисълта си в проучвания от общо исторически характер, са видели във вълшебните приказки старинни легенди и пословици. Макс Мюлер казва (мисля, че го цитирам дословно): „Приказките са осъвремененият израз на митологията и ако се налага да станат обект на научно изследване, първото, което трябва да се извърши, е да се свърже всяка съвременна приказка с някаква стара легенда, а всяка легенда е някакъв първобитен мит.“

Лор

Добре. А вие, братовчеде, извършили ли сте такава работа?

Реймон

Ако бях извършил такава страхотна работа, нямаше да ми остане косъм на главата и вече нямаше да имам удоволствието да ви виждам иначе, освен през четири чифта очила при предпазната светлина на зелена козирка. Такава работа не е извършена, събран е обаче достатъчно материал, за да могат учените да се убедят, че вълшебните приказки не са празно въображение и че, обратно, „в много случаи, както казва Макс Мюлер, те са свързани чрез корените си със самите зародиши на някогашния език и някогашната мисъл“. Старите грохнали богове, вдетинени извадени вече от човешките дела, продължават да забавляват момченцата и момиченцата. Това е заниманието за дядовци. Има ли друго, по-подходящо за старостта на тези древни властители на земята и небето? Приказките са чудесни религиозни поеми, забравени от хората, останали в трайната памет на благочестиви старици. Те са станали по детски наивни, ала пазят чара си в меките устни на старата предачка, която ги разказва на скупчените около нея пред огнището деца на синовете й.

Племената на хората от бялата раса се разделили — едни отишли под бистро небе, по бели морски носове, къпани от синьо, пеещо море, други потънали в тъжните мъгли, където по бреговете на северните морета се сливат земята и небето и само прозират неясни чудовищни контури, трети се заселили в еднообразието на степта, където пасели мършавите им коне, четвърти намерили ложе върху втвърдения сняг под желязносиво-диамантен небесен свод. Има и такива, които отишли да берат златен цвят по земи от гранит. Синовете на Индия пили от водата на всички европейски реки. Навсякъде обаче — в колиба, под шатра или до запаления в равнината огън от съчки — някогашното дете, превърнало се на свой ред в старица, е повтаряло на малките слушаните в детството приказки. Героите и приключенията са били същите, само разказвачката е придавала неволно на повествованието си багрите на въздуха, който така дълго е вдишвала, и на земята, която я е хранила и е щяла скоро да я прибере. Племето поемало отново на път, въпреки умората и опасността, като оставяло зад себе си някъде на изток старицата, легнала редом с млади и стари покойници. Но приказките, излезли от вече ледено студените й устни, политали като пеперудите на Психея и тези крехки безсмъртничета, кацвайки отново на устните на старите предачки, искрели пред разширените зеници на новите дечица. От кого са научили „Магарешката кожа“ момиченцата и момченцата на Франция, на нашата „сладка“ Франция, както казва песента? От „Майка ми, Гъската“, отговарят просветените хора на село, „Майка ми, Гъската“, която предяла непрекъснато и не спирала да говори. Тогава учените се осведомили. Те познали образа на „Майка ми, Гъската“ в лицето на кралица Педок, изобразена от майсторите иконописци на портала на Сент-Мари дьо Нел в епархията на град Троа, на Сент-Бенин в град Дирон, на Сен-Пурсен в Оверн и на Сен-Пиер в Невер. Те отъждествили „Майка ми, Гъската“ с кралица Бертрад, жена и посестрима на крал Робер, с кралица Берт — Берт с големия крак, — майка на Карл Велики, отъждествили я и със Савската царица, която като езичница имала крак като раздвоено копито, с Фрейа, най-красивата от всички скандинавски богини, която имала крака на лебед, със света Лучия, чиято плът — както означавало името й — била светлина. Но защо да търсим много надалеч и да играем на криеница? Майка ми, Гъската не е друго, а образ на нашата прапрабаба, въплъщение на прабабите на нашите прабаби — простодушни жени с възлести пръсти, които са извършвали ежедневните си задължения със смирено величие — изсушени от годините, изгубили подобно на щурците и плът, и кръв, те продължавали да разказват до огнището под опушените греди, разказвали на малчуганите от семейството онези дълги приказки, които им разкривали хиляди неща. А селската поезия, поезията на нивята, горите и изворите се леела свежо от устата на беззъбата старица:

„… подобно на чистата и сладка вода,

що волно тече от изворите горски“.

На вътъка, оставен от предците, върху стария индуски запас от приказки Майка ми, Гъската е бродирала познати картини: замък с тежки кули, колиба, нива-хранилница, гора, пълна с тайнственост и красиви жени, преизвестните на селяните вълшебници, които Жана д’Арк би могла да съзре вечер под големия кестен при чешмата…

Кажете, братовчедке, развалих ли ви вълшебните приказки?

Лор

Разказвайте, разказвайте, слушам ви.

Реймон

Ако трябва да избирам, аз бих дал от все сърце цялата си библиотека с философски съчинения, но да ми оставят „Магарешката кожа“. В цялата ни литература само Лафонтен е разбрал, подобно на Майка ми, Гъската, поезията на земята, здравото и дълбоко очарование на домашните вещи.

Позволете ми обаче да обединя и сбия няколко важни наблюдения, които не бива да оставим да се разпилеят в обстоятелствеността на разговора. Първите езици са били изцяло образни, те са вдъхвали живот на всичко наименовано. Приписвали са човешки чувства на звездите, облаците — тези „небесни кравички“, на светлината, ветровете, зората. От образното, живо и в одушевено слово е бликвал митът, а от мита се е родила приказката. Приказката се е видоизменяла непрекъснато, защото промяната е първата потребност на съществованието. Била е възприемана буквално и за щастие не е срещнала умници, които да я сведат до алегорична фигура и с това мигновено да я убият. Обикновените хорица са виждали в „Магарешката кожа“ лице на име „Магарешка кожа“ — ни повече, ни по-малко. Перо не е и търсил друго. С появата си, науката обхванала с един поглед дългия път, изминат от мита и от приказката и рекла: „Зората станала магарешка кожа“. Нужно е обаче тя да добави, че още с измислянето й Магарешката кожа е имала свой специфичен образ и че е живяла свой собствен живот.

Лор

Започва да ми става ясно какво искате да кажете. Но като споменавате Магарешката кожа, ще ви призная, че в обяснението й има нещо, което ме възмущава до крайна степен. Индиец ли е измислил у бащата на Магарешката кожа отвратителната му страст към дъщеря му?

Реймон

Да вникнем в смисъла на мита и тогава кръвосмесителната страст, която ви ужасява, ще ви се види съвсем невинна. Магарешката кожа — това е зората, тя е дъщеря на слънцето, понеже се явява от светлината. Когато се казва, че царят бил влюбен в дъщеря си, това значи, че изгряващото слънце се втурва след зората. По същия начин в индийската митология Пражанати — господар на света и покровител на всяко творение, който се отъждествява със слънцето, преследва дъщеря си Ушас, зората, която бяга пред него.

Лор

Макар и слънце, този цар все пак ме възмущава и ме е яд на онези, които са го измислили.

Реймон

Били са невинни и следователно — безнравствени. Не се възмущавайте, братовчедке, покварата е предизвикала появата на морала, както насилието е наложило създаването на закона. Това чувство на царя към дъщеря му, което е било зачитано с религиозна наивност от традицията и от Шарл Перо, доказва достойната за уважение древност на приказката, която може да бъде отнесена чак до патриархалните гръцки племена. На кръвосмешението не се е гледало с ужас в онези невинни овчарски семейства, където бащата е бил наричан „закрилник“, брата — „помощник“, сестрата — „утешителка“, дъщерята — „доячка на кравите“, съпругът — „силният“, а съпругата — „силната“. Не воловарите от земята на слънцето са измислили срама. За тях жената е била без тайни, затова не е била и опасна. Ако по силата на нещата е имало, макар и рядко връзка между бащата и дъщерята, тя не е била порицавана. Бащата на Магарешката кожа не е предизвикал скандал. Скандалът е присъщ на цивилизованите общества, това дори е едно от най-приятните им развлечения.

Октав

Не искам да ви прекъсвам, обаче съм убеден, че обясненията ви нищо не струват. Нравствеността е вродена у човека.

Реймон

Моралът е наука за нервите, той се променя заедно с нравите. Различен е в различните страни и никъде не остава един и същ повече от десет години.

Вашият морал, Октав, не е като морала на баща ви. А колкото до вродените разбирания — това е голяма заблуда.

Лор

Да оставим, моля ви се, морала и вредените разбирания, това са много скучни неща. Да се върнем към бащата на Магарешката ножа, който е слънцето.

Реймон

Спомняте ли си, че в конюшнята си, заедно с най-расовите му коне, богато натруфени и станали „неподвижни от злато и бродерии“, той хранел и „едно магаре, създадено от природата така необикновено — казва се в приказката, — че постилката му вместо да е нечиста бивала покрита всяка сутрин при изгрев слънце с всякакви хубави златни пари“. Е, хубаво, това източно диво магаре или зебра е конят на слънцето, а златните монети, с които той покривал постилката си, са светлинните кръгове, разпръсвани през листата на дърветата. Дори кожата му е отличителна: емблема е на облака. Зората се забулва с нея и изчезва. Спомняте ли си онази хубава сцена, в която гледащият през дупката на ключалката принц вижда Магарешката кожа, облечена в рокля в цвета на лазура? Този принц, син на краля, олицетворява един слънчев лъч…

Лор

Изпратен през вратата, тоест, между два облака, така ли?

Реймон

Не е възможно да се изрази човек по-добре, братовчедке, и аз виждам, че вие великолепно разбирате сравнителната митология. Да вземем най-обикновената от всички приказки — за девойката, от чиято уста се отронили две рози, два бисера и два диаманта. Тази девойка е зората, тя кара цветята да разцъфват, къпе ги в роса и светлина. Злата сестра, която бълва змии и гущери е мъглата. Очернената от пепелта в огнището Пепеляшка е замъглената от облаци зора. Младият принц, който се оженва за нея, е слънцето.

Октав

И така, жените на Синята брада са зори, Магарешката кожа е зора, девойката, от чиято уста се ронят рози и бисери, е зора, Пепеляшка също е зора. Показвате ни само зори!

Реймон

Така е, защото зората, великолепната зора на Индия е най-богатият извор на арийската митология. Прославяна е под многообразни имена и форми в индуските химни на ведите. Тя бива призовавана още през нощта, чакат я с надежда, примесена с боязън.

„Ще се върне ли пак нашата стара приятелка, Зората? Ще бъдат ли победени от бога на светлината силите на нощта?“ Но светлата девойка идва, „приближава се до всяка къща“ и всяко сърце се изпълва с радост. Ето я, тя е, дъщерята на Диос, божествената воловарка, която всяка сутрин води на паша небесните крави, от чието натежало виме капе плодоносна и свежа роса по пресъхналата земя.

Както възпяват идването й, така възпяват и заминаването й и химнът слави победата на слънцето.

„Ето още едно велико и мъжествено дело, което извърши ти, о, Индра! Ти поразяваш дъщерята на Диос — жена трудно победима. Да! Ти, Индра, разкъса на парчета славната дъщеря на Диос, Зората!“

„Зората се хвърли от счупената си колесница от страх да не би бикът Индра да я удари.“

„Колесницата й лежеше там, разбита на парчета, а тя самата избяга надалеч.“

Първобитният индус си е изграждал за зората някакъв променлив, но вечно жив образ и отслабналите и изменени отблясъци на този образ още се виждат в приказките, за които говорихме, както и в „Червената шапчица“. Цветът на шапчицата, носена от внучката, е един първи белег за небесния й произход. Със задължението да занесе една питка и гърненце с масло тя наподобява зората на ведите, която е вестителка. А вълкът, който я разкъсва…

Лор

Е облак.

Реймон

Не, братовчедке, това е слънцето.

Лор

Слънце ли? Вълкът?!

Реймон

Хищният вълк Врика с лъскавата козина е вълкът на ведите. Не забравяйте, че два бога на слънцето — Аполон у гърците и Аполон у римляните — имат вълк за емблема.

Октав

Как са могли да сравнят слънцето с вълк?

Реймон

Когато пресушава водохранилищата, изгаря полята и изсушава кожата по изпосталелия гръб на задъханите, изплезили езици волове, слънцето не е ли като изгладнял вълк? Козината на вълка лъщи, зениците му светят, той показва белите си зъби, челюстите и снагата му са яки — той прилича на слънцето по блясъка на козината и на очите си и по разрушителната сила на челюстите си. Вие не се боите много от слънцето, Октав, в тази влажна страна с разцъфнали ябълкови дървета. Но малката Червена шапчица, която идва отдалеч, е минала през горещи страни.

Лор

Зората умира и отново се ражда. А малката Червена шапчица умира и не се завръща вече. Не е трябвало да бере лешници и да слуша вълка, но нима това е основание тя да бъде безмилостно изядена? Не би ли било по-добре да излезе от корема на вълка както зората — от нощта?

Реймон

Състраданието ви, братовчедке, е много уместно. Смъртта на малката Червена шапчица не може да бъде окончателна. Майката Гъска, не е запомнила добре краят на приказката:

На тази възраст може нещо да забравиш.

Обаче старите жени в Германия и Англия знаят добре, че Червената шапчица умира и се възражда както зората. Те разказват, че някакъв ловец отворил корема на звяра и извадил порозовялото дете, което ококорило очички и рекло:

„Ох, как се изплаших и колко беше тъмно вътре!“

Наскоро прелиствах в стаята на дъщеря ви една от онези книжки с картинки, които англичанинът Уолтър Крейн оцветява с такава фантазия и така остроумно. Този джентълмен притежава изкусно и лесно разбираемо въображение, той има усет за легендарното, обича живота, зачита миналото и се наслаждава на настоящето. Такава е английската душевност. Прелистваната от мен книжка съдържа текста и рисунките на английската „Червена шапчица“. Вълкът я изяжда, обаче някакъв чифликчия със зелени дрехи, къси жълти панталони и високи ботуши изстрелва един куршум между двете блеснали очи на вълка, отваря с ловджийския си нож корема на звяра и детето излиза оттам свежо, като роза.

Some sportsman (he certainly was a dead shot)

Had aimed at the Wolf when she cried;

So Red Ridding Hood got safe home did she not?

And lived happily there till she died.[5]

Такава е истината, братовчедке, и вие я отгатнахте. А що се отнася до „Спящата красавица“, чиито приключения са дълбоко и наивно поетични…

Октав

Това е зората!

Реймон

Не. „Спящата красавица“, „Котаракът с чизми“ и „Палечко“ спадат към друга група арийски легенди, които олицетворяват борбата между зимата и лятото, възраждането на природата, безспирното приключение на всемирния Адонис[6], на онази вековечна роза, която безспирно повяхва и отново разцъфва.

Спящата красавица е самата Астерия, ясноликата сестра на Латона, тя е Кора и Прозерпина. Народното въображение е било вдъхновявано чудесно, като е дало на светлината образа на онова, което светлината гали с най-много любов на земята: образа на красива девойка. Аз лично еднакво харесвам спящата красавица и Виргилиевата Евридика, и германската Брунхилд, които (едната — ухапана от змия, другата — убодена от трън) биват върнати от вечния мрак: гъркинята от един пост, а скандинавката от един воин, но и двамата влюбени. Обща участ на светлосияйните герои в митовете е да губят съзнание при досег с някакъв остър предмет: трън, животински нокти или вретено. В една легенда от Декан, записана от госпожица Фрер, едно момиченце се убожда на нокътя, оставен от човекоядката Ракшаса на някаква врата, и пада начаса безжизнено. Минава един цар, целува го, стопля го. Присъщо на тези драми между зима и лято, светлина и мрак, нощ и ден е, че непрестанно се повтарят. Приказката от Перо започва отново, когато смятаме, че е свършила. Красавицата се омъжва за принца и има от този брак две деца — малкия Ден и малката Зора, Етра и Емерос на Езиод или, ако щете, Феб и Артемида. В отсъствие на принца майка му, човекоядката Ракшаса, тоест, нощният ужас, заплашва да разкъса двете деца, двете млади светлини, които биват спасени от завръщането на царя-слънце. Спящата красавица има в западна Франция една селска сестра, чиято история наивно е разказана в много стара песен: ще ви я кажа:

Когато живеех в бащиния дом

малко девойче,

дрипла,

Изпращаха ме в гората

дрипла,

Да бера лешници

Ех! Ех! Ех! Ех! Ех!

дрипла,

Скачай, скачай, дрипло!

Изпращаха ме в гората

Да бера лешници!

Дърветата бяха високи,

А хубавицата — малка на ръст…

Дърветата бяха високи,

А хубавицата — малка на ръст…

Та си убоде ръката

На много остър трън…

Та си убоде ръката

На много остър трън

И от болки в ръката

Хубавицата заспа…

От болки в пръста

Хубавицата заспа…

А по пътя минаха

Три весели момци…

Първият от тях каза:

„Я виж, една девойка!“.

Вторият продума:

„Девойка заспала“.

Вторият продума:

„Девойка заспала“.

Ех! Дрипла!

А последният

Ех! Дрипла!

Последният отсече:

„Моя невеста ще стане!“.

Ех! Ех! Ех! Ех! Ех!

Скачай, скачай, дрипло!

Тук небесната легенда е развалена до крайност, така че, ако не бяха намесени и други герои, би било невъзможно да разпознаем в тази селска Пепеляшка небесната светлина, която зиме линее, а през пролетта отново се съживява. Персийският епос шахнаме ни запознава с един герой, чиято участ прилича на съдбата на спящата красавица. Исфендиар, когото никакъв меч не може да нарани, ще умре от едно трънче, попаднало в окото му. Историята на Балдер в скандинавската митология има още по-поразителни аналогии с приказката за спящата красавица.

Както вълшебниците около люлката на царската дъщеря, всички богове се заклеват пред божественото дете Балдер да го направят неуязвимо за всичко, намиращо се на земята. Но имелът, който не расте на земята, бил забравен от безсмъртните, както е била забравена от царя и царицата старицата, която предяла горе на кулата. Едно вретено убожда красавицата — клонче имел убива Балдер.

„И така Балдер лежи мъртъв на земята, а наоколо му лежат купчини мечове, факли, къси и дълги копия, хвърлени без последствие за забавление от боговете по него, когото не засягаше и не нараняваше никакво оръжие, но в сърцето му се бе заболо съдбоносното клонче имел, което обвинителят Лок даде на Ходер, а Ходер го хвърли без зла умисъл.“

Лор

Всичко това е много хубаво, но няма ли да ни кажете нещо за малкото кученце Пуфи, което било на леглото на принцесата? В него виждам нещо благовъзпитано — отгледано е на коленете на маркизи и си мисля, че и госпожа дьо Севинье[7] го е галила със същата ръка, с която е написала толкова хубави писма.

Реймон

За да ви доставя удоволствие, ще дадем на кученцето Пуфи небесни праотци, ще изкараме рода му от Сарама, кучката, която търси зората и кучето Сеириос, пазач на звездите. Ако не се лъжа, това е хубаво, благородно потекло. На Пуфи остава само да даде доказателства за родословното си коляно, за да бъде допуснато в качеството на канониса в църковния съвет на кучешкия Ремирмон[8]. Само някой четирикрак Озие[9] би съумял да установи авторитетно тази връзка. Аз ще се задоволя да посоча едно от разклоненията на това голямо родословно дърво. Финландски клон — малкото кученце Фло, чиято господарка казва до три пъти:

„Върви, мъничко Фло, и виж дали скоро ще съмне“.

И на третия път зората се сипва.

Октав

Възхищавам се от лекотата, с която заселвате на небето животните и хората от приказките. Едва ли римляните са изпращали по-лесно императорите си сред звездите. Според вас няма съмнение, че маркиз дьо Карабас е най-малкото самото слънце.

Реймон

Не се съмнявайте, Октав. Този унизен бедняк, издигнал се по богатство и по сила, е слънцето, което изгрява в мъглата и заблестява в чистото пладне. Забележете, маркиз дьо Карабас излиза от водата, за да се облече в бляскави дрехи. Не може да се изобрази изгревът на слънцето с по-ясен символ.

Лор

Да, но в приказката маркизът е инертно същество, водено от други; котаракът мисли и действува и е съвсем справедливо той да бъде, подобно на кучката Пуфи, някакво божество.

Реймон

Такова е. Като господаря си и той представлява слънцето.

Лор

Драго ми е. Но има ли и той като Пуфи редовни документи? Може ли да докаже знатния си произход?

Реймон

Както казва Расин:

„Съпружеството не винаги се осветява от факли“.

Възможно е Котаракът с чизми да произхожда от някой от котараците, които са возили колесницата на Фрейа, скандинавската Венера. Но котешките нотариуси не казват нищо по този въпрос. Известен е един много стар слънчев котарак — египетският котарак, отъждествяван с бог Ра, който се изразява в обряден погребален стил, преведен от дьо Руже. Той казва: „Аз съм великият котарак, стоял по пътя към дървото на живота и през нощта в Годината на голямата битка“. Този котарак обаче произхожда от Кушит, син на Шам. Котаракът с чизми е от потеклото на Яфет и аз не виждам как бихме могли да ги свържем.

Лор

Този велик котарак от рода Кушит, който говори така неясно вашия обряден погребален език, чизми ли е носил, или просешка торбичка?

Реймон

Това не се казва в книгата за обрядите. Ботушите на маркизовия котарак са подобни на обущата-самоходки на Палечко: символ на скоростта на светлината. Според Гастон Парис Палечко е бил първоначално един от арийските богове, крадци и водачи на небесните волове, като Хермес в детската му възраст, чиято люлка е изобразена от художниците на порцелан във формата на обувка. Народното въображение е поставило Палечко в най-малката звезда на Голямата Мечка. А що се отнася до ботушите, знаете, че създалият толкова красиви гравюри Жакмар е събрал богата колекция от обувки. Ако искаме да последваме примера му и направим музей на митологични обувки, бихме напълнили повече от една витрина. До обувките-самоходки, обувката на детето Хермес и чизмите на Котарака би трябвало да се сложат крилцата, които възрастният Хермес носи на петите си, сандалите на Персей, златните обувки на Атина Палада, стъклените пантофки на Пепеляшка и тесните чехлички на малката рускиня Маша. Те всички изразяват по тяхному скоростта на светлината и вървежа на звездите.

Лор

Не е ли вярно, че по погрешка се казва, че пантофките на Пепеляшка били от стъкло? Човек не може да си представи обувки, направени от същата материя, от която е и шишето за вода. По могат да се приемат кожени обувки, тоест, подплатени с кожа, макар че идеята да се обуе една девойка с такива обуща, за да се заведе на бал, не е сполучлива. С пантофките си Пепеляшка сигурно е имала крака, гащати като на гълъб. За да танцува така топло облечена, тя трябва да е била една малка лудетина. Но всички млади момичета са такива — биха танцували и с оловни подметки.

Реймон

Братовчедке, нали ви бях предупредил да не се предоверявате на здравия разум. Пепеляшка е имала пантофки не от кожа, а от стъкло, от стъкло, прозрачно като планински лед, като изворна вода или като скален кристал. Те са били вълшебни, вече го обясних и това само по себе си премахва всякаква трудност. Каляската излиза от тиква. Тиквата е била вълшебна. Така че е съвсем естествено от вълшебна тиква да излезе вълшебна каляска. Обратното би било изненадващо. Руската Пепеляшка има сестра, която си отрязва палеца на крака, за да обуе пантофката; изцапана с кръв, тя разкрива на принца героичната хитрост на властолюбивата мома.

Лор

Перо казва само, че двете лоши сестри направили всичко възможно, за да вмъкнат краката си в пантофката, но не успели. Предпочитам това.

Реймон

Така го е разбрала и Майка ми, Гъската. Но ако бяхте от славянски произход, щяхте да бъдете малко по-жестока и отрязаният палец щеше да е напълно по вкуса ви.

Октав

Реймон ни говори вече от доста време за вълшебните приказки, а още нищо не ни е споменал за самите вълшебници.

Лор

Вярно. Само че е по-добре да оставим вълшебниците на тяхната неяснота и тайнственост.

Реймон

Боите се, че тези своенравни, ту добри, ту зли същества, които стават когато си искат млади или стари властвуват над природата и сякаш винаги са готови да изчезнат в нея, не ще се поддадат на любопитството ни и ще ни се изплъзнат в мига, в който сметнем, че сме ги уловили. Те са от лунен лъч. Само шумоленето на листата издава присъствието им, а гласът им се губи в ромона на ручеите. Ако се осмелим да хванем крайчеца на златната им дреха, в ръката ни ще остане само шепа сухи листа. Не бих извършил светотатството да тръгна по следите им — единствено името им може да разкрие тайната на естеството им.

Фея, на италиански fata, на испански hada, на португалски и на провансалски fada и fade; fadette на беришонски диалект, станала прочута благодарение на Жорж Санд[10], е дошло от латинското fatum, което значи „съдба“. Феите са плод на най-нежното и най-трагично, най-съкровено и най-общо схващане за човешкия живот. Феите са нашите отделни съдби. Женската фигура подхожда добре на съдбата, която е своенравна, прелъстяваща, измамна, пълна с очарование, тревога и опасности. Вярно е, че някаква вълшебница е кръстена на всекиго от нас, че наведена над люлката му тя го дарява с щастлива или страшна орис, която той ще запази през целия си живот. Вижте хората, запитайте се какво представляват, какво е естеството им и какво вършат — ще откриете, че върховното основание за почтеното им или гибелно съществуване е някоя фея. Хората харесват Клод, защото пее хубаво; той пее хубаво, защото гласните му струни са хармонично устроени. Кой ги е поставил така в гърлото на Клод? Вълшебницата. Защо царската дъщеря се убола на вретеното на старицата? Защото е била буйна, малко невнимателна… и защото присъдата на феите е била такава.

Такъв именно е отговорът на приказката, а и човешката мъдрост не стига по-далеч. Защо вие, братовчедке, сте хубава, духовита и добра? Защото една фея ви е дала доброта, друга — остроумие, трета — грациозност. Станало е както феите са наредили. Някаква тайнствена кръстница определя при нашето раждане всички действия, всички мисли през живота ни и ние ще сме честити и добри само дотолкова, доколкото е била волята им. Свободата е илюзия, а феите — истина. Приятели мои, добродетелта, както и порокът, е необходимост, от която не можем да се отклоним… О! Не възразявайте! Макар и неосъзната, добродетелта е все пак нещо красиво и заслужава не по-малко да бъде боготворена.

В добротата обичаме не това, което тя струва, а доброто, извършено благодарение на нея.

Красивите мисли се излъчват от хора с красива душевност, които разпространяват собствената си същност така, както уханията са частици от изпаренията на цветята. Благородното сърце ни кара да вдъхваме самоблагородство, както розата издава мирис само на роза. Такава е била волята на феите. Братовчедке, бъдете признателна към тях!

Лор

Не ви слушам вече. Мъдростта ви е ужасна. Зная каква власт имат вълшебниците, познавам капризите им, не са ми спестили повече, отколкото на други, и душевни слабости, и страдания, и отегчения. Знам обаче, че над тях, над случайностите в живота се носи една вечна мисъл, която ни вдъхва вяра, надежда и милосърдие. Лека нощ, братовчеде.

[1] Кондийак (1714–1780) — френски философ, шеф на сенсуалистичната школа. — Б.пр. ↑

[2] Сведенборг — шведски теософ. — Б.пр. ↑

[3] Майката на Ахил. — Б.пр. ↑

[4] На френски ogre. От там и асоциацията с името унгарец — Б.пр. ↑

[5] Един ловец (трябва да е бил отличен стрелец) се бе прицелил във Вълка, когато тя извика. И така малката Червена шапчица се прибра благополучно в къщи, нали? И живя там щастливо до края на живота си. — Б.пр. ↑

[6] Адонис — финикийско божество под образа на младеж с необикновена красота. — Б.пр. ↑

[7] Френска писателка от XVII век, известна с изящния стил на своите „Писма“. — Б.пр. ↑

[8] Ремирмон — известно абатство във Франция от XIV до XVI в. — Б.пр. ↑

[9] Пиер дьо ла Гард д’Озие (1592–1660) — автор на сто и петдесеттомната „Генеалогия на най-изтъкнатите френски фамилии“. — Б.пр. ↑

[10] От романа на Ж. Санд „Малката Фадет“. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.